Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

28 серпня 2025 року до Дніпровського районного суду міста Запоріжжя через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» в особі керівника Кириченко Ольги Миколаївни до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. у розмірі 21810,07 доларів США. В обґрунтування позову зазначено, що 29.02.2008 року, між [PERSON] та Відкритим акціонерном товариством «Комерційний банк «Надра» укладено кредитний договір «Автопакет» №14/2008/18/0073/ЮМК, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредитні кошти у суму 140000,00 доларів США. Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» укладено договори поруки, відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у разі невиконання [PERSON] умов кредитного договору, стають солідарними боржниками та відповідають перед Банком всім своїм майном, яке їм належить на праві власності та особистими коштами (п.1 вказаного договору поруки). У зв`язку з невиконанням основного зобов`язання за вказаним кредитним договором ВАТ КБ «Надра» звернулося до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою про солідарне стягнення заборгованості, з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.11.2012 року по справі №2-4421/11, з урахуванням рішення Апеляційного суду Запорізької області №22- ц/778/520/13 від 13.02.2013 року, позовні вимоги ПАТ «Комерційний банк «Надра» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволені частково, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитом - 999332,18 гривень еквівалент 125344,26 доларів США, заборгованість за відсотками 203397,85 гривень еквівалент 25511,79 доларів США, пеню 33373,80 гривень. Згідно Договору № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05.08.20 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» право вимоги за кредитним договором та всіма іншими похідними договорами перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». Згідно Договору № GL48N718070_blank_08 про відступлення прав вимоги від 17.08.2021 року укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (Первинний кредитор) та ТОВ «Брайт Інвестмент» (Новий кредитор) право вимоги за кредитним договором та всіма іншими похідними договорами перейшло до ТОВ «Брайт Інвестмент», ЄДРПОУ 43115064, разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.02.2022 року по справі № 2-4421/11, провадження №6/334/42/22, заяву ТОВ «Брайт Інвестмент» було задоволено та замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», ідентифікаційний код юридичної особи 42115064 у виконавчих листах №2- 4421/11, виданих 02.04.2013 року Ленінським районним судом м.Запоріжжя відносно боржників: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На момент відступлення права вимоги за вищевказаними договорами відповідачі не виконали в повному обсязі рішення суду про стягнення заборгованості. Не виконано рішення суду і на час звернення до суду із цим позовом. У зв`язку із прострочення виконання грошового зобов`язання, позивачем нараховано відповідачам 3 % річних, на суму боргу - 150856,05 доларів США, за період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 року у розмірі 21810,07 доларів США, про що наданий відповідний розрахунок. Позивач просить стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в доларах США, яке становить 21810,07 доларів США та понесені судові витрати. 04.09.2025 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 28.10.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. Представником позивача ТОВ «Брайт Інвестмент» в особі керівника Кириченко О.М. подана заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримує, просить задовольнити в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, про розгляд справи були сповіщені у встановленому законом порядку, шляхом направлення судових повісток рекомендованою кореспонденцією на адресу зареєстрованого місця проживання. Причини неявки у судове засідання відповідачі не повідомили, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності суду не надали. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст.ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ст. 256 ЦК України). Законом України від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений Закон України віл 30.03.2020 N° 540-ІХ набрав чинності 02.04.2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 N° 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020 року до 31.10.2020 року на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено до 01 липня 2023 року В той же час, з початком повномасштабного вторгнення 24.02.2022 року, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії, воєнного стану» №2120-ІХ від 15.03.2022, який набув чинності 17.03.2022 року Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257-259 (позовна давність) цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Тобто, було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обгрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається (постанова Верховного Суду віл 22.09.2022 у справі № 920/724/21). З огляду на те, що оскільки трирічна позовна давність відраховується з дати нарахування інфляційних витрат та 3% річних, а саме з 03.10.2017 року, враховувати зміни до ЦК України, які введені в дію на підставі Закону України №540-ІХ з 02.04.2020 та Закону України №2120-ІХ з 17.03.2022, то позовна давність щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних починаючи з 02.04.2020 року була продовжена та станом на дату подачі цього позову не пропущена. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року, по справі № 903/602 24, провадження № 12-19гс25 було встановлено, що « у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Тому звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованими у разі, якщо позовна давність за такими вимогами не спливла станом на 02.04.2020 року. Отже, стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 року заявлено позивачем в межах визначеного законодавством строку позовної давності. Судом встановлено, що 29.02.2008 року, між [PERSON] та Відкритим акціонерном товариством «Комерційний банк «Надра» укладено кредитний договір «Автопакет» №14/2008/18/0073/ЮМК, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредитні кошти у суму 140000,00 доларів США. Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» укладено договори поруки, відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у разі невиконання [PERSON] умов кредитного договору, стають солідарними боржниками та відповідають перед Банком всім своїм майном, яке їм належить на праві власності та особистими коштами (п.1 вказаного договору Поруки). Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.11.2012 року по справі №2-4421/11, з урахуванням рішення Апеляційного суду Запорізької області №22- ц/778/520/13 від 13.02.2013 року, позовні вимоги ПАТ «Комерційний банк «Надра» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволені частково, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитом - 999332,18 гривень еквівалент 125344,26 доларів США, заборгованість за відсотками 203397,85 гривень еквівалент 25511,79 доларів США, пеню 33373,80 гривень. Згідно Договору № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05.08.20 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» право вимоги за кредитним договором та всіма іншими похідними договорами перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». Згідно Договору № GL48N718070_blank_08 про відступлення прав вимоги від 17.08.2021 року укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (Первинний кредитор) та ТОВ «Брайт Інвестмент» (Новий кредитор) право вимоги за кредитним договором та всіма іншими похідними договорами перейшло до ТОВ «Брайт Інвестмент», ЄДРПОУ 43115064, разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.02.2022 року по справі № 2-4421/11, провадження №6/334/42/22, заяву ТОВ «Брайт Інвестмент» було задоволено та замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», ідентифікаційний код юридичної особи 42115064 у виконавчих листах №2- 4421/11, виданих 02.04.2013 року Ленінським районним судом м.Запоріжжя відносно боржників: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На момент відступлення права вимоги за вищевказаними договорами відповідачі не виконали в повному обсязі рішення суду про стягнення заборгованості. Не виконано рішення суду і на час звернення до суду із цим позовом. У зв`язку із прострочення виконання грошового зобов`язання, позивачем нараховано відповідачам 3 % річних, на суму боргу - 150856,05 доларів США, за період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 року (становить 1760 днів) у розмірі 21810,07 доларів США, що підтверджується розрахунком позивача. Згідно з пунктом першим частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до положень статті 526 ЦК України зобов язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 4-10цс/18), від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає прав: нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а тазі:з: обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника пр: дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави 1ДЯ висновку що наявність судового рішення про стягнення, суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі N1 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.102018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що "наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє а ні кредитного поговору, а ні відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Виходячи з вищевказаного, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і з поручителів, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Вказана правова норма не містить застережень щодо неможливості солідарної відповідальності боржників за порушення грошового зобов`язання. (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду Справа № 910/3077/20). Крім того, слід зазначити, що право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду виникає як до боржника так і до поручителя, оскільки останній, у зв`язку з винесенням судового рішення про стягнення заборгованості також набув статусу боржника. Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником за останні три роки, які передували зверненню позивача з відповідним позовом до суду. Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно із змістом статтей 553, 554 ЦК України обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим ніж обсяг зобов`язань боржника. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554 ЦК України). Тобто, законодавцем надано право сторін на визначення чіткого обсягу відповідальності поручителя перед кредитором в умовах відповідного договору. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц та від 20.03.2019 у справі №761/26293/16-ц, постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі N$686/31021/20 та від 15.11.2023 у справі №711/4585/22 зазначено: «у зв`язку із викладеним Верховний Суд наголошує, що визначення базової суми для обчислення сум, визначених статтею 625 ЦК України є остаточна сума визначена у судовому рішенні, яке набрало законної сили». Оскільки, судове рішення про стягнення з боржників коштів не виконувалось тривали час, враховуючи, шо таке прострочення є триваючим правопорушенням, кредитор - позивач вправі вимагати стягнення з боржників в судовому порядку сум 3 % процентів річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання, і до повного його виконання. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц та від 20.03.2019 у справі №761/26293/16-ц, постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі №686/31021/20 та від 15.11.2023 у справі №711/4585/22 зазначено: «у зв`язку із викладеним Верховний Суд наголошує, що визначення базової суми для обчислення сум, визначених статтею 625 ЦК України є остаточна сума визначена у судовому рішенні, яке набрало законної сили» Також, у постанові Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №711/4585/22 зазначено: «судове рішення Верховного Суду (постанова від 12.03.2018 у справі №914/712/16) на яке послався апеляційний суд, є нерелевантним до правовідносин, які склалися у справі, яка переглядається; натомість, у судовому рішенні Верховного Суду, на яке послався апеляційний суд, розмір грошового зобов`язання визначався не судовим рішенням, а на підставі умов цивільно - правового договору уперше Так, Верховний Суд у своїй постанові від 28.09.2021 у справі Хг з9 4 ээ 19 зробив наступний висновок: У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі V916 190 18 зазначено, шо чинне законодавство не пов язує припинення зобов язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу». Суд також зазначає, що згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). За таких обставин позивач має право на звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідачів на його користь 3% річних від простроченої суми невиконаного зобов`язання відповідно до статті 625 ЦК України. Суд вважає обґрунтованими надані позивачем розрахунки 3% річних, які не спростовані відповідачем. Кожна сторона повинна довести обставини, що мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 по справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 по справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. З урахуванням зазначеного, судом установлені порушення відповідачем умов договору шляхом неналежного виконання взятих на себе зобов`язань. Відповідачами обставини викладені у позовній заяві не спростовані, та не надано доказів виконання зобов`язання в повному обсязі або частково. Згідно висновку Верховного Суду висловлений в постанові від 08.06.2022 року у справі №913/618/21, відповідно до якого «у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач». Під час розгляду справи, судом забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості (ст. 129 Конституції України). Відтак, з огляду на принцип змагальності та відсутність будь-яких доказів, які б спростовували обґрунтованість позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Питання про судові витрати належить вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved