Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

17.09.2025 позивач подав до суду вказаний позов, в якому просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за договором про надання банківських послуг Monobank від 16.12.2021 у розмірі 60 693,70 грн. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 16.12.2021 [PERSON] установила мобільний додаток monobank, у рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки monobank. Особливістю є те, що банківське обслуговування здійснюється дистанційно без відділень. Онбординг встановлення ділових відносин з клієнтом, починаючи з травня 2020 року відбувається, в тому числі дистанційно шляхом: відеоверифікації працівником банку дистанційно; ДІЯ шерінг на точці дистанційно та селфі клієнта; спрощена процедура через бюро кредитних історій, селфі клієнта та селфі клієнта з паспортом. Пройшовши реєстрацію, відповідачка підписала анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, положеннями якої визначено, що анкета-заява разом з умовами, тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту і паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. На підставі укладеного договору відповідачка отримала кредит у розмірі 40 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка. У п. 3 анкети-заяви сторони узгодили, що пільговий період за користування кредитним лімітом становить до 62 днів; у разі виходу з пільгового періоду на кредит буде нараховуватися процентна ставка 3,1 % на місяць. Відповідачка не сплатила своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, процентами, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Станом на 04 червня 2025 року відповідачка прострочила виконання зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 60 693,70 грн загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту), яку позивач просив стягнути на свою користь. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 21 листопада 2025 року 09-00 год. У подальшому судове засідання відкладено на 16 січня 2026 року 11-00 год. У відзиві на позовну заяву представник відповідачки адвокат Скользнєва В. В. просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що умовами анкети-заяви не було передбачено права банку нараховувати овердрафт, штрафи та комісію на тіло кредиту. Також умовами підписаної відповідачкою анкети-заяви не було передбачено права банку на збільшення кредитного ліміту за рахунок нарахованих процентів, внаслідок чого банк штучно збільшив суму за основним боргом за рахунок безпідставно нарахованих процентів. Підписана відповідачкою анкета-заява до договору про надання банківських послуг містить лише її анкетні відомості та контактну інформацію, але не містить жодної інформації про умови кредитування та обрання [PERSON] певної банківської послуги. Умови і правилами обслуговування в АТ «Універсал банк» про надання банківських послуг щодо продуктів monobank відповідачка не підписувала, не була з ними ознайомлена, а тому цей документ не є частиною кредитного договору. Надані умови набрали чинності 27.11.2021, однак анкета-заява підписана відповідачкою 25.01.2021, тобто до дати затвердження вищевказаних умов. Відповідачка не заперечує, що отримала карту monobank для особистих потреб та розрахунків без встановлення кредитного ліміту. Банк без згоди позичальника встановив кредитний ліміт на банківську картку. Відповідно до виписки про рух коштів на рахунку [PERSON] наявна заборгованість у розмірі 20 693,70 грн. Однак у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 60 693,70 грн, яка фактично складається із: 40 000,00 грн використаний боржником кредитний ліміт; 20 693,70 грн овердрафт. Умови щодо нарахування та списання овердрафту передбачені в умовах та правилах, які в свою чергу відповідачка не підписувала та не погоджувала, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідачки овердрафту є незаконними. Як убачається з виписки руху коштів по картці, суму заборгованості за кредитом позивач збільшив на суму заборгованості за процентами (загальна сума операції з відміткою «списання процентів»), тобто до заявленої суми заборгованості за кредитом фактично входить плата за користування кредитом, а не надані позичальнику в користування кошти. Тобто фактично розрахунок заборгованості не узгоджується з випискою АТ «Універсал банк», оскільки сума заборгованості за процентами та тілом кредиту відрізняється від фактичних витрат. Виписка, яка додана до позовної заяви, не охоплює ввесь період кредитування. Крім того, згідно з випискою, наданою відповідачкою, 03.09.2025 позивачем списано з рахунку відповідачки кошти на суму 3028,00 грн (призначення платежу «нарахування судових витрат»). На цю ж суму було збільшено загальну суму заборгованість. Зі зміст позовної заяви вбачається, що 3028,00 грн позивач сплатив за подання вказаної позовної заяви, тобто АТ «Універсал банк» безпідставно здійснив списання суми судового збору з рахунку відповідачки та в подальшому в прохальній частині позовної заяви просив додатково стягнути судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3028,00 грн. Також просила стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. У судове засідання учасники справи не з`явилися. Представник позивача у позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності. Представник відповідачки адвокат Скользнєва В. В. подала до суду заяву про розгляд справи без її та відповідачки участі, підтримала позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом установлено, що 16 грудня 2021 року відповідачка підписала анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, положеннями якої визначено, що анкета-заява разом з умовами і правилами обслуговування в АТ «Універсал банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів (MONOBANK/Universal Bank), таблицею обчислення вартості кредиту і паспортом споживчого кредиту, що розміщені за посиланням www.monobank.ua/terms, тарифами, що розміщені за посиланням www.monobank.ua/rates, складають договір про надання банківських послуг. Підписуючи анкету-заяву власноручним підписом або цифровим власноручним підписом на екрані власного смартфону у мобільному додатку monobank, відповідачка просила відкрити поточний рахунок в АТ «Універсал банк» у гривні на її ім`я [NUMBER] та встановити кредитний ліміт на суму, зазначену в мобільному застосунку (а. с. 17). У анкеті-заяві сторони передбачили, що пільговий період за користування кредитним лімітом становить 62 дні, у разі виходу з пільгового періоду на кредит буде нараховуватися процентна ставка 3,1 % на місяць з першого дня користування кредитом. Згідно з п. 4 анкети-заяви до договору про надання банківських послуг відповідачка засвідчила генерацію ключової пари удосконаленого електронного підпису з особистим ключем і відповідним йому відкритим ключем, який буде використовуватися для вчинення правочинів та платіжних операцій; визнала, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису. Згідно з довідкою про наявність рахунку від 04.06.2025, виданою операційним директором АТ «Універсал банк» Примаченко Т. В., [PERSON] в АТ «Універсал банк» відкрито рахунок [NUMBER] та видано картку № [NUMBER] строком дії до 09/24 (а. с. 15). До позовної заяви додано довідку про розмір встановленого ліміту від 04.06.2025, видану операційним директором АТ «Універсал банк» Примаченко Т. В., зі змісту якої вбачається, що 06.01.2023 на картці № [NUMBER] встановлено кредитний ліміт у розмірі 7000,00 грн, який 13.01.2024 збільшено до 40 000,00 грн (а. с. 16). Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 16.12.2021 станом на 04 червня 2025 року залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту) становить 60 693,70 грн (а. с. 6 - 10). Із наданої позивачем виписки по картці відповідачки № [NUMBER] убачається, що за період з 20.08.2021 по 04.06.2025 остання користувалась кредитною карткою, а саме: розраховувалась в магазинах, поповнювала мобільний, поповнювала картку, здійснювала перекази грошових коштів на інші карткові рахунки, тобто користувалася кредитними коштами (а. с. 12 - 14). Згідно із вищевказаною випискою за період з 20.08.2021 по 04.06.2025 кредитний ліміт за картковим рахунком [NUMBER] станом на 04.06.2025 40 000,00 грн, заборгованість станом на 04.06.2025 60 693,70 грн. Таким чином, вищевказана виписка позивача за карткою відповідачки охоплює період 20.08.2021 - 04.06.2025. Проте позов подано у вересні 2025 року, і позивачем не надано виписки за вказаною карткою відповідачки станом на час звернення до суду з цим позовом. Заперечуючи проти вказаного позивачем розміру заборгованості, представник відповідачки додав до відзиву на позовну заяву - виписку про рух коштів по картці [PERSON] № [NUMBER] за картковим рахунком [NUMBER] від 19.11.2025 за період з 01.06.2021 по 19.11.2025, відповідно до якої кредитний ліміт станом на 19.11.2025 40 000,00 грн, заборгованість станом на 19.11.2025 63 721,70 грн, баланс на кінець періоду (мінус) 23 721,70 грн. При цьому згідно з указаною випискою станом на 02.12.2024 (передостання операція) залишок після операції становив - (мінус) 20 693,70 грн, а станом на 03.09.2025 (остання операція - нарахування судових витрат у розмірі 3028,00 грн) - (мінус) 23 721,70 грн (а. с. 64 - 71). Таким чином, згідно з наданою стороною відповідача випискою за карткою відповідачки станом на вересень 2025 року, тобто на час звернення позивача до суду з цим позовом, розмір заборгованості з урахуванням суми кредитного ліміту 40 000,00 грн становив 23 721,70 грн. При цьому суд вважає, що станом на час звернення позивача до суду з цим позовом дійсний розмір використаних відповідачкою кредитних коштів (сума кредиту) становив 20 693,70 грн, тобто без урахування нарахованих 03.09.2025 в односторонньому порядку позивачем судових витрат за подання цього позову в сумі 3028,00 грн, про що суд мотивує такий свій висновок нижче. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 628, 629 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. За змістом ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно зі ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Згідно зі ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з огляду на таке. Надані позивачем на обґрунтування своїх вимог докази суд вважає належними та допустимими і такими, що підтверджують отримання відповідачкою суми кредиту, користування кредитними коштами за умов, погоджених між сторонами. Зокрема, належним і допустимими доказом, що підтверджує виконання позивачем умов договору в частині встановлення відповідачці кредитного ліміту та користування нею кредитними коштами, є виписка за картковим рахунком. Однак внаслідок неналежного виконання відповідачкою зобов`язання утворилася заборгованість за кредитом. Так, у підписаній відповідачкою заяві-анкеті від 16.12.2021 зазначено, що ця анкета разом з умовами і правилами обслуговування в АТ «Універсал банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів (MONOBANK/Universal Bank), таблицею обчислення вартості кредиту і паспортом споживчого кредиту, що розміщені за посиланням www.monobank.ua/terms, тарифами, що розміщені за посиланням www.monobank.ua/rates, складають договір про надання банківських послуг. Заперечуючи щодо позовних вимог, представник відповідачки посилається на те, що умови та правила обслуговування в АТ "Універсал банк" відповідачка не підписувала та не ознайомлювалася з ними. Крім того, анкета-заява підписана відповідачкою 25.01.2021, тобто до дати затвердження умов та правилах, копію яких додано до позовної заяви. Так, до позовної заяви додано умови і правила обслуговування в АТ "Універсал банк", які затверджені протоколом правління № 46 від 24.11.2021 та набрали чинності з 27.11.2021. Вищевказані умови та правила розміщені на сайті позикодавця, тобто вони є загальнодоступними. Відповідачка та її представник не довели жодними доказами того, що вона ознайомлена з іншими умовами та правилами, ніж ті, які додані до позовної заяви. Доводи представника відповідачки про те, що [PERSON] не була ознайомлена з умовами та правилами обслуговування, наданими позивачем, з огляду на підписання анкети-заяви 25.01.2021, є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи. Так, анкета-заява підписана відповідачкою 16 грудня 2021 року, тобто після затвердження умов і правил обслуговування в АТ «Універсал Банк», які набрали чинності з 27.11.2021. Відтак доводи про неознайомлення відповідачки з чинними на момент укладення договору умовами та правилами нічим не підтверджені. Перевіряючи доводи сторін щодо розміру заборгованості, слід зазначити таке. Як вже зазначалося вище, звертаючись 17.09.2025 до суду з позовом, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за договором у розмірі 60 693,70 грн тіло кредиту, яка утворилася станом на 04 червня 2025 року. Однак актуальної інформації щодо розміру заборгованості станом на час звернення до суду (вересень 2025 року) позивач не надав. Однак згідно з наданою представником відповідачки випискою про рух коштів по картці відповідачки від 19.11.2025 за період з 01.06.2021 по 19.11.2025, остання операція датована 03.09.2025 - нарахування судових витрат у розмірі 3028,00 грн, при цьому залишок після операції - (мінус) 23 721,70 грн. Згідно з доданим до позовної заяви платіжним дорученням № 42523834606 від 03.09.2025 за подання вказаної позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 грн. Тобто фактично кредитором у загальну суму заборгованості включено суму судового збору, сплаченого за подання цієї позовної заяви. За таких обставин, судовий збір у сумі 3028,00 грн безпідставно зараховано позивачем до суми кредиту, тобто заборгованості за кредитом відповідачки, оскільки судові витрати не є елементом основного грошового зобов`язання та можуть бути покладені на іншу сторону виключно за результатами розгляду справи судом і лише на підставі відповідного судового рішення, Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності у відповідачки заборгованості саме в розмірі 60 693,70 грн, і на підставі наявних у справі доказів вважає, що розмір заборгованості відповідачки становить 20 693,70 грн. Щодо розподілу судових витрат між сторонами, слід зазначити таке. Так, у ч. 3 ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24 січня 2019 року в справі № 910/15944/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268). Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Разом з тим п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (34,13 %) у розмірі у сумі 1033,46 грн. У відзиві на позовну заяву представник відповідачки адвокат Скользнєва В. В. просила стягнути з позивача на користь відповідачки судові витрати в розмірі 8000,00 грн. Так, на підтвердження понесення відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу до відзиву на позовну заяву додано: ордер, виданий адвокатом Скользнєвою В. В. на ім`я [PERSON] , договір про надання правничої допомоги від 05.11.2025, акт здачі-прийняття наданих послуг віл 11.11.2025, квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 05.11.2025 про сплату [PERSON] на рахунок адвоката Скользнєвої В. В. грошових коштів у розмірі 8000,00 грн. При цьому з урахуванням конкретних обставин справи, часткового задоволення позову суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн, що відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, що є співмірним зі складністю справи, а також обсягом наданих адвокатом послуг, які зводилися до ознайомлення з матеріалами справи, написання та направлення до суду відзиву на позовну заяву. При цьому суд також ураховує категорію справи та її значення для сторін, а також фінансовий стан обох сторін, де позивачем є юридична особа, яка займається питаннями фінансового характеру, і на користь якого стягнуто грошові кошти, як заборгованість за договором, а відповідачкою - фізична особа, з якого стягнуто заборгованість за кредитним договором у зв`язку з невиконанням умов договору, як і те, що учасники справи не брали участі у судових засіданнях, а подали відповідні заяви про розгляд справи за їхньої відсутності. За таких обставин, з позивача на користь відповідачки слід стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. Згідно із ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. З урахуванням положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України в суму судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідачки в розмірі 3000,00 грн, слід зарахувати витрати зі сплати судового збору, які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача в розмірі 1033,46 грн, та остаточно стягнути з позивача та користь відповідачки різницю в розмірі 1966,54 грн (3000,00 грн 1033,46 грн).

Outcome: partial