Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

08 серпня 2025 року [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. Позов мотивовано тим, що позивачу на праві власності належить 5/100 частин квартири, що складає кімнату № 33 житловою площею 12,4 кв. м, загальною площею 21,05 кв. м за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що [PERSON] належить 6/100 частин квартири, що складає кімнату [ADDRESS] , що взаємопов`язана з кімнатою позивачки. Позивач зазначає, що в кімнаті відповідача проживає її син [PERSON] , який на переконання позивачки вселився самовільно у вказану кімнату, що належить позивачу, викинув належні їй диван та розпочав здійснювати у кімнаті 33 самовільні перебудови. Позивачка вказує, що проживання в кімнаті [ADDRESS] сина створює позивачу перешкоди у користуванні кімнатою, оскільки він обмежує доступ позивача до приміщення шляхом зміни замку спільних вхідних дверей. Своїми діями відповідач робить неможливим проживання в одній квартирі. З приводу зазначених фактів чоловік позивачки звертався до правоохоронних органів, однак ніяких результатів вказане звернення не призвело. На підставі викладеного позивач просить суд: -Усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування та розпорядження своїм майном, а саме 5/100 частин квартири, що складають кімнату № 33 житловою площею 12,4 кв. м, загальною площею 21,05 кв. м за адресою: [ADDRESS] , шляхом її вселення та передачі ключів від вхідних дверей. Дніпровський районний суд міста Києва ухвалою від 19 серпня 2025 року відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснив учасникам справи право на подання заяв по суті. Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, процесуальним правом подати відзив на позовну заяву не скористалася. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачці на праві спільної часткової власності належить 5/100 частин квартири спільного заселення за адресою: [ADDRESS] (а. с. 8). З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] неодноразово звертався з заявами до начальника Дніпровського УП ГУНП у м. Києві з заявами про вчинення перешкод у користуванні кімнати № [NUMBER] квартири [ADDRESS] (а. с. 7). У заявах [PERSON] вказував, що син власника квартири [ADDRESS] [PERSON] змінив замки в спільній вхідній двері і самовільно заселився в кімнату 33 вищевказаної квартири, викинув диван та робить перебудову кімнати. У відповідь на заяви Дніпровське УП ГУНП у м. Києві повідомило [PERSON] про наявність ознак цивільно-правових правовідносин. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є припинення дії, яка порушує право. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд (стаття 150 ЖК України). Право власності (співвласника) житлового приміщення передбачає, насамперед, право на використання помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї (статті 383 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 358, 361 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньої згоди і кожний співвласник самостійно розпоряджається своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2025 року у справі № 755/12571/23 (провадження № 61-8679св24) вказано, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 листопада 2022 року у справі № 452/2808/19 зроблено висновок, згідно з яким власник може за статтею 391 ЦК України вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння; підставою для подання такого позову є вчинення перешкод власнику, наявність в останнього права користування тарозпорядження майном, а також підтвердження, того, що такі перешкоди зумовлені діями відповідачів. У статті 48 ЦПК України вказано, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Позивачем є особа, яка подала позов або в інтересах якої подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до участі у справі у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу (постанови від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23)). Аналізуючи зміст позовних вимог суд дійшов висновку, що вимога про усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном, яка пред`явлена до невизначеного кола осіб не захистить порушеного права позивача, оскільки відповідем у даній катергорії справи є особа, яка чинить такі перешкоди, належне визначення відповідача надасть можливість ефективно захистити свої права позивачу в примусовому порядку. В той же час матеріали справи не містять доказів що [PERSON] є співлвласником у спільній власності, здійснює перешкоди у вчиненні позивачем правом користування та розпорядження майном, враховуючи ту обставину, що до національної поліції чоловік позивачки звертався вказуючи що саме [PERSON] здійснює перешкоди у користуванні майном. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-цта неодноразово підтримано Верховним Судом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном не підлягають до задоволення. В порядку статті 141 ЦК України судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed