Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

[PERSON] 11серпня 2025 року через представника, адвоката Богданчук Олександру Володимирівну звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Шумської сільської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком та перебування дитини на самостійному утриманні і вихованні батька. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03 жовтня 2006 року між ним та відповідачем зареєстрований шлюб. У шлюбі народилися діти: син - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] (повнолітній). Коли молодшому сину [PERSON] виповнилося 2 роки, позивач разом з двома малолітніми дітьми переїхав на постійне місце мешкання до своїх батьків в село Обич, Шумського району, Тернопілької області з метою безпеки дітей, так як дружина [PERSON] вела аморальний спосіб життя, а саме: часто вживала алкогольні напої та приходила додому в стані алкогольного сп`яніння, що унеможливлювало належний догляд за дітьми. Відповідач протягом останніх десяти років самоусунулася від належного виховання дітей, не забезпечує матеріально, не бере участі у їх вихованні. На цей час старший син [PERSON] є повнолітнім, проживає окремо а тому питання щодо визначення його постійного місця проживання позивач не ставить. Натомість молодший син - [PERSON] проживає разом з позивачем та перебуває на повному його утриманні. Макарівський районний суд Київської області рішенням від 30 липня 2025 року шлюб між сторонами розірвав. Як до розлучення так і після розлучення позивач як батько самостійно виховує дітей, забезпечує матеріально, піклується про їхній стан здоров`я, здобуття освіти, створенні належних умов в будинку е проживає разом з молодшим сином. Суд ухвалою від 26 серпня 2025 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Розгляд справи постановив здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 01 жовтня 2025 року. Встановив відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а третій особі - п`ятнадцятиденний строк для подання до суду своїх пояснень. За клопотанням представника позивача [PERSON] у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву у зв`язку з відсутністю висновка Служби у справах дітей щодо розв`язання спору про визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] . Суд 01 жовтня 2025 року оголосив перерву у підготовчому судовому засіданні до 09 грудня 2025 року. Від Служби у справах дітей Шумської міської ради через підсистему «Електронний суд» 08 грудня 2025 року до суду надійшло клопотання про долучення до справи висновку щодо визначення місця проживання дитини. Надалі судове засідання призначене на 23 грудня 2025 року. Від Служби у справах дітей Шумської міської ради 19 грудня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи без участі представника. Суд ухвалою від 23 грудня 2025 року закрив підготовче судове засідання та перейшов до розгляду справи по суті. Представник позивача у заяві від 26 грудня 2025 року просила справу розглядати без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити у повному обсязі. Відповідач 26 грудня 2025 року надіслала до суду заяву в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги визнає. Представник третьої особи 12 січня 2026 року звернулася до суду із клопотанням про розгляд справи без участі представника служби. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, урахувавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та таким, що їх необхідно задовольнити з огляду на таке. Суд встановив, що між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] 03 жовтня 2003 року зареєстрований шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Макарівського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 139 (свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] ). Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка « [PERSON] », дружини « [PERSON] ». У сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 25 січня 2011 року. Макарівський районний суд Київської області рішенням від 30 липня 2025 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвав. Як вказав позивач, а відповідач не скористалася своїм процесуальним правом заперечити, з 2013 року по теперішній час сторони проживають окремо, позивач разом з дітьми мешкають в селі Обич, Шумського району, Тернопільської області. Відповідно до довідки Шумської міської ради Тернопільської області № 219 від 04 вересня 2025 року, встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] . Зі змісту Акта обстеження умов проживання складеного 03 вересня 2025 року начальником Служби у справах дітей Шумської міської ради за участю головного спеціаліста Служби у справах дітей Шумської міської ради, поліцейського офіцера громади вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] , 1954 року народження (дідусь), [PERSON] , 1958 року народження (бабуся), [PERSON] , 1980 року народження (батько), [PERSON] , 2007 року народження (син), [PERSON] , 2011 року народження (син). В будинку задовільні умови проживання, для виховання та розвитку дитини створені задовільні умови. Власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями № [NUMBER] від 02 січня 2003 року. Відповідно до відомостей з реєстру територіальної громади про місце проживання особи станом на 12 червня 2025 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з характеристики Обицької гімназії Шумської міської ради Кременецького району Тернопільської області, [PERSON] , 2011 року народження є учнем 9 класу, у навчальному закладі навчається з 1 класу, характеризується позитивно. Батько завжди підтримує тісний зв`язок із закладом освіт, класним керівником, постійно відвідує батьківські збори, виховні заходи. Матір контакту із гімназією, де навчається син, не підтримує. Зазначене також підтверджується довідками Обицької гімназії Шумської міської ради Кременецького району Тернопільської області № 01-05/34 від 16 червня 2025 року та № 01-05/36 від 16 червня 2025 року. Крім того, суд встановив, що позивач за місцем проживання характеризується позитивно. Виховує сам неповнолітнього сина [PERSON] [INFO], що підтверджується характеристикою старости Рохманівського старостинського округу Тернопільської області № 108 від 16 червня 2025 року. До матеріалів справи долучено Трудовий договір № 1 між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 01 травня 2025 року, з якого вбачається, що [PERSON] працює будівельником, монтажником, сантехніком та має заробітну плату у розмірі 40 000 грн на місяць. Згідно із висновком Служби у справах дітей Шумської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Шумської міської ради від 28 листопада 2025 року № 1618 орган опіки і піклування у зв`язку із відсутністю спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, враховуючи думку неповнолітнього вважає, що проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] [INFO] не заперечує. Відповідно до частини першої статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (частина перша статті 152 Сімейного кодексу України). Частиною четвертою статті 155 Сімейного кодексу України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 161 Сімейного кодексу України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина друга статті 161 Сімейного кодексу України). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Приписами статті 141 Сімейного кодексу України визначено, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Нормами статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до частини першої статті 180, частини першої статті 181 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Системний аналіз міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України, наведених вище при вирішенні питання про місце проживання дитини, вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. При цьому визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе врахування її інтересів. Тобто факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Аналогічна правова позиція була викладена Великою палатою Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22. Водночас доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане із настанням обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Так, суд встановив обставини справи, за якими дитина [PERSON] з 2013 року постійно мешкає з батьком, що позивач одноосібно утримує сина. Не зважаючи на проживання матері окремо від дитини, це не впливає на обов`язок [PERSON] піклуватися про здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, а також на її обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Разом з тим, між батьки дитини [PERSON] та [PERSON] відсутній спір щодо місця проживання сина [PERSON] . Іншого порядку встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини законодавством України не передбачено. Суд констатує, що позивач довів належними, достатніми та допустимими доказами наявності обставин, які мають значення для справи, і на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини батьком. Ураховуючи викладене, а також, що відповідач не заперечує проти задоволення позову та беручи до уваги інтереси дитини, а також те, що позивач не чинить жодних перешкод у спілкуванні матері з дитиною, суд дійшов висновку про можливість визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , та встановлення факту перебування дитини [PERSON] , [INFO] на самостійному вихованні та утриманні батька та задоволення позову. Судові витрати з відповідача не стягуються за клопотання позивача.

Outcome: approved