Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій зазначив, що після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] , звернувся до державного нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак отримав відмову у зв`язку із пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позивач вказав, що пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, а саме: у зв`язку із тим, що вважав, що оскільки доглядав за батьком, піклувався про стан його здоров`я, також надавав йому належну матеріальну допомогу та здійснював поховання, прийняв спадщину. У зв`язку з наведеним, позивач просить визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини тривалістю у три місяці. Ухвалою суду від 04.07.2025 відкрито провадження про справі (а.с. 25). 23.09.2025 ухвалою суду задоволено клопотання та витребувано докази (а.с. 48). На виконання вимог ухвали суду від Житомирського державного нотаріального архіву надійшла належним чином засвідчена копія спадкової справи №21/2012 (а.с. 62-85) Ухвалою суду від 13.01.2025, яка постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, підготовче судове засідання закрито та призначено справу до розгляду по суті. Від відповідача надійшли письмові заперечення щодо позовних вимог (а.с. 32-39). Представник позивача та позивач під час проведення судового засідання просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області у судове засідання не з`явився; про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області у судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надано заяву про розгляд справи у їх відсутності (а.с. 28). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с. 10), який є батьком [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 11). Відповідач [PERSON] є дружиною померлого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 71). Позивач звернувся до державного нотаріуса Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області із заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову, у зв`язку з пропуском строку, встановленого для прийняття спадщини (а.с. 15). Відповідно до спадкової справи №21/2012, яка була заведена третьою Житомирською державною нотаріальною конторою 23.01.2012 (а.с. 62-87), вбачається, що із заявою про прийняття спадщини звернулась 23.01.2012 дружина померлого [PERSON] . Відповідно довідки виконкому Зарічанської сільської ради Житомирського району Житомирської області, встановлено, що на момент смерті [PERSON] , який помер [INFO] , разом із ним проживала та була зареєстрована його дружина - [PERSON] (а.с. 72). Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК). За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За правилами частин першої та третьої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. Поважними слід вважати причини, пов`язані з об`єктивними непереборними та істотними труднощами для спадкоємця саме на вчинення дій по прийняттю спадщини. Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач зазначив, що оскільки він доглядав за батьком, то вважав, що прийняв спадщину, тому своєчасно не звернувся до нотаріальної контори для подачі заяви про вступ у спадщину. Разом з тим, як зазначено у позові, він був обізнаний про смерть спадкодавця, оскільки займався його похованням. Отже, [PERSON] мав можливість реалізувати свої спадкові права у встановлений законом строк, оскільки для цього у нього не було об`єктивних перешкод. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За правилами ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 вище згаданої статті ЦПК, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 3 статті 77 ЦПК визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно частини 4 ст. 77 ЦПК, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За правилами ч.1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно стаття 79 ЦПК, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За правилами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що, як вбачається із матеріалів справи, відповідачу [PERSON] державним нотаріусом Третьої житомирської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 79). У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду із позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої ст.1217 ЦК України. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місце відкриття спадщини. Оскільки позов спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини порушує права іншого спадкоємця, який спадщину прийняв, то за таких обставин належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц виснувано, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі №761/23904/19 зауважив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору в спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.Не залучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, відтак у задоволенні позовних вимог, які пред`явлені позивачем до Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, слід відмовити, оскільки судом встановлено, що спадщину за законом після смерті [PERSON] прийняла його дружина [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи. Таким чином, враховуючи вище викладене, на підставі належно оцінених, поданих сторонами доказів, суд дійшов до висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог , а тому у задоволенні позову в цілому слід відмовити.

Outcome: dismissed