Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 14 листопада 2006 року АКІБ «Укрсиббанк» (кредитодавець), який в подальшому змінив найменування на ПАТ «Укрсиббанк», та [PERSON] (позичальник) уклали кредитний договір №11076238000, за умовами якого кредитодавець надав позичальнику кредит в розмірі 21 850,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 110 342,50 грн за курсом НБУ, строком з 14 листопада 2006 року по 13 листопада 2017 року, з оплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,3% річних, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним, однак не виконав своїх зобов`язань належним чином. З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором 14 листопада 2006 року АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] уклали договір поруки №11076238000-П. Право вимоги за цим кредитним договором та договором поруки перейшло від ПАТ «Укрсиббанк» до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на підставі договору факторингу № 4 від 11 червня 2012 року. Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 травня 2010 року у справі №2-461/10 стягнуто з відповідачів на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 186 231,10 грн та судові витрати: 1 700,00 грн судовий збір та 120,00 грн витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. На цей час це судове рішення не виконано. Загальна сума, що підлягає стягненню за рішенням суду, становить 188 051,10 грн. У зв`язку з цим позивач вважає, що має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, які він нарахував за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року в загальному розмірі 118 826,27 грн, з них: 27 635,78 грн 3 % річних, 91 190,49 грн інфляційні втрати. Позивач просив суд стягнути з відповідачів зазначені суми, а також покласти на них судові витрати. Стислий виклад заперечень відповідача. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] подала відзив на позов, згідно з яким позовні вимоги не визнає. Посилається на те, що право кредитора на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум стосується лише випадків, коли не сплачено суму основного боргу, об`єктом нарахування є сума боргу, а не пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками за користування кредитом. Проте позивачем нараховано 3% річних та втрати від інфляції на загальну суму, стягнуту рішенням суду, включно із судовими витратами. Крім того, таке нарахування здійснено не за останні три роки (2024, 2023, 2022), а за п`ять років, які передували останнім трьом рокам. Не погоджується із твердженням позивача про те, що рішення суду відповідачами не виконано. Посилається на те, що жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цієї обставини позивачем не надано. Розрахунок непогашеної заборгованості позивач склав самостійно, без підтвердження відповідними доказами. Проте відповідач [PERSON] зазначає, що заборгованість погашена у повному обсязі, на підтвердження чого надає відповідні документи, які у нього частково збереглися. Так, копія постанови про відкриття виконавчого провадження № 43866488 від 04 липня 2014 року стосовно боржника за виконавчим листом № 2-461/10 [PERSON] підтверджує відкриття виконавчого провадження з примусового стягнення судових витрат. З інформації щодо стану виконавчого провадження з Автоматизованої системи виконавчого провадження видно, що 27 січня 2015 року виконавче провадження № 43866488 стосовно [PERSON] закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду солідарним боржником [PERSON] . З інформації відділу з питань виплати пенсій № 8 управління з питань виплати пенсій ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про розмір відрахувань з пенсійних виплат [PERSON] видно, що з пенсії відповідача [PERSON] у період 2014-2017 років здійснювалися відрахування на користь ПАТ «УкрСиббанк» за сумою основного боргу та виконавчого збору. З цих документів видно, що станом на 01 грудня 2017 року обліковувалася заборгованість за сумою основного боргу без судових витрат 180 011,59 грн. Вважає, що зазначені документи спростовують доводи позивача, що заборгованість повністю не погашена. Крім того, посилається на те, що первісним кредитором вживалися заходи для стягнення заборгованості з відповідачів та заходи щодо звернення стягнення на предмет застави стосовно майнового поручителя [PERSON] . Вважає, що ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не є належним позивачем у справі, оскільки не набуло у встановленому законом порядку право вимоги до відповідачів від первісного кредитора. Позивачем не надано доказів на підтвердження оплати за договором факторингу та передачі права вимоги. У позивача навіть відсутнє рішення суду, на підставі якого стягнута заборгованість. Крім того, надані відповідачем документи по виконавчим провадженням спростовують факт передачі права вимоги, оскільки вже після укладення договору факторингу виконавче провадження відкрито на підставі заяви ПАТ «УкрСиббанк». Крім того, вважає посилання позивача на договір кредиту, договір поруки та іпотеки безпідставними, оскільки після ухвалення рішення суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитом зазначені документи припинили свою дію. У такому разі можливе лише відступлення права вимоги на стадії виконання судового рішення, чого з матеріалів справи не видно. Просить відмовити у задоволенні позову. Процесуальні дії у справі. 03 вересня 2025 року позовна заява надійшла до суду. 10 вересня 2025 року судом отримано інформацію щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідачів. 11 вересня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. У судове засідання сторони не викликалися. Відповідач [PERSON] відзив на позов не подала. Відповідно до ст. 247 ЦПК України в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом. 14 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11076238000, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у сумі 21 850,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 13 листопада 2017 року, зі сплатою процентів у розмірі 12,3% річних. 14 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки №11076238000 П, за умовами якого [PERSON] зобов`язалася перед АКІБ «УкрСиббанк» відповідати за невиконання [PERSON] зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №11076238000. 14 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки №11076238000-З, згідно з яким з метою забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №11076238000 [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно. Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 травня 2010 року у справі №2-461/10 солідарно стягнуто із [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №11076238000 від 14 листопада 2006 року 186 231,10 грн та судові витрати: 1 700,00 грн судовий збір та 120,00 грн витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Рішенням встановлено, що до складу заборгованості входить основний борг, заборгованість за відсотками, пеня на заборгованість за основним боргом та пеня на заборгованість за відсотками. 13 травня 2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 264, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №11076238000-З від 14 листопада 2006 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за договором №11076238000. 27 травня 2011 року державним виконавцем Інгулецького ВДВС КМУЮ відкрито виконавче провадження № 26833142 з примусового виконання виконавчого напису № 264 від 13 травня 2011 року. 29 червня 2012 року у зв`язку із відмовою стягувача від майна боржника виконавчий документ повернуто стягувачеві. 11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 4, на підставі якого ТОВ «Кей-Колект» набуло права грошової вимоги, зокрема за договором №11076238000, забезпеченим договором поруки та договором іпотеки. 02 липня 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до Інгулецького ВДВС КМУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-461/10 в частині стягнення заборгованості за кредитним договором стосовно боржника [PERSON] . На підставі цієї заяви 04 липня 2014 року відкрито виконавче провадження № 43865836. 27 січня 2015 року виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна. 04 липня 2014 року відкрито виконавче провадження № 43866488 з примусового виконання виконавчого листа №2-461/10 в частині стягнення судових витрат стосовно боржника [PERSON] 27 січня 2015 року у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення (сплата солідарним боржником [PERSON] ) виконавче провадження № 43865836 закінчено. Представником відповідача [PERSON] [PERSON] надано відомості про відрахування з пенсії [PERSON] коштів на підставі виконавчих проваджень № 43866303 та № 43866055 станом на 12 вересня 2019 року. Згідно з наданими позивачем інформаціями щодо платежів [PERSON] за договором №11076238000 до відступлення права вимоги та довідками-розрахунками заборгованості після відступлення права вимоги після ухвалення рішення суду у справі № 2-461/10 [PERSON] за період з 14 грудня 2015 року по 04 жовтня 2022 року здійснено платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитом у загальній сумі 24 758,00 грн. Внаслідок невиконання відповідачами рішення суду позивачем за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року (включно) здійснено нарахування інфляційних втрат у сумі 91 190,49 грн та 3% річних в розмірі 27 635,78 грн. Нарахування здійснено на суму заборгованості 188 051,10 грн. Зміст спірних правовідносин. Встановленим обставинам відповідають зобов`язальні правовідносини, пов`язані зі стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Норми права, які застосовує суд. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини (ч. 2 ст. 11 ЦК України). Згідно з ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Правовий аналіз статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження № 12-302гс18). У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі №905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що, враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі №127/15672/16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. У постанові Верховного Суду від 07 серпня 2023 року у справі №752/9858/21 зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, навіть за умови відмови суду про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржницю від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті зазначених норм права, судом встановлено, що з відповідачів рішенням суду стягнуто заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Рішення суду у повному обсязі не виконано. На підставі договору факторингу позивач набув право вимоги до відповідачів. При вирішенні питання про доцільність задоволення позовних вимог суд враховує висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 161/11703/22 (61-11958св23). Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором. У вищезазначеній постанові Верховним Судом також зроблено висновок щодо трансформації договірних правовідносини у зобов`язальні, пов`язані зі стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим 3 % річних та інфляційні повинні нараховуватися на загальну суму, стягнуту судом, з урахуванням судового збору. З огляду на викладене доводи представника відповідача щодо права кредитора нараховувати 3% річних та інфляційні втрати лише на основну суму боргу (зокрема, без урахування пені) не заслуговують на увагу, оскільки такі компенсації нараховуються на загальну суму, стягнуту рішенням суду. Суд вважає, що позивачем доведено наявність у нього права на стягнення відповідно до статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат унаслідок прострочення виконання відповідачами грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц зазначила, що передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Зобов`язання, яке виникло між сторонами, є грошовим. Матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачами рішення суду. Інших підстав, що б свідчили про припинення між сторонами грошового зобов`язання, судом не встановлено. Разом з тим, суд враховує, що відповідачем [PERSON] здійснено часткове погашення заборгованості за кредитом та сплачено судові витрати. При цьому суд не бере до уваги посилання представника відповідача на повне погашення відповідачем суми боргу, оскільки такі доводи не підтверджені належними доказами. Надані на підтвердження цього факту відомості про відрахування з пенсії [PERSON] коштів лише свідчать про відрахування з пенсії відповідача на підставі виконавчих проваджень № 43866303 та № 43866055. Доказів того, що зазначені виконавчі провадження відкриті з примусового виконання виконавчого листа № № 2-461/10 і кошти спрямовувалися на погашення заборгованості за кредитним договором № 11076238000, а також повної сплати суми, стягнутої рішенням суду, відповідачем [PERSON] та його представником не надано. Крім того, надані документи не розкривають ім`я/найменування стягувача за виконавчим провадженням. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому суд вважає, що відповідачем [PERSON] та його представником не доведено повне виконання рішення суду. При визначенні сум, що підлягають стягненню, суд враховує надані позивачем довідки-розрахунки, які містять інформацію про сплату [PERSON] коштів у рахунок погашення заборгованості, та інформацію про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням відповідачем [PERSON] рішення суду в частині стягнення судових витрат. Таким чином, сума невиконаного зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду від 05 травня 2010 року у справі №2-461/10, становить 161 473,10 (188 051,10 1 700,00 120,00 24 758,00). І саме на цю суму мають нараховуватися 3 % річних та інфляційні втрати. Посилання представника відповідача на непідтвердження набуття позивачем права вимоги до відповідачів не заслуговують на увагу з огляду на таке. Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Таким чином, укладаючи відповідний договір факторингу сторони у договорі визначають конкретний перелік зобов`язань, право вимоги за якими переходять до нового кредитора. З метою визначення переліку таких зобов`язань сторони складають та погоджують відповідний реєстр, який є документальним підтвердженням переходу права вимоги за відчужуваними договорами. До позову додано копію реєстру прав вимоги за договором факторингу, який містить перелік вимог, які відступаються, зокрема за кредитним договором № 11076238000. Реєстр містить ідентифікуючі ознаки кредитного договору, суму та складові заборгованості, що відступається, відомості про договори іпотеки та поруки, якими забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором, зокрема відповідачкою [PERSON] . Посилання відповідача на непідтвердження оплатності договору факторингу суд не бере до уваги, оскільки предметом розгляду не є оспорювання договору факторингу. Крім того, суд зазначає, що договір факторингу на вимогу сторін чи зацікавлених осіб не визнаний недійсним у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена статтею 204 ЦК України, не спростована. Оскільки позовні вимоги є частково обґрунтовані, а представником відповідача заявлено про те, що період, за яких нараховано 3% річних та інфляційні втрати, перевищує три роки, які передували подачі позову, судом здійснено перевірку строків звернення до суду. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Нормами частини 3-5 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято 11 березня 2020 року постанову «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» за №211, якою установлено з 12 березня до 03 квітня 2020 року на усій території України карантин. У подальшому Кабінет Міністрів України неодноразово його продовжував. У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Згідно з п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, чинним на час звернення позивача до суду, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Викладеними вище нормами передбачено продовження позовної давності щодо вимог, за якими перебіг позовної давності не закінчився під час дії карантину. Встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) діяв з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час. Як видно з матеріалів справи, позовна заява сформована у системі «Електронний суд» 02 вересня 2025 року, зареєстрована судом 03 вересня 2025 року, до набрання чинності положень Закону України № 4434-IX від 14 травня 2025 року, якими пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України виключено, позивачем пред`явлено вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року, перебіг позовної давності не закінчився під час дії карантину, станом на 02 вересня 2025 року положення пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не втратили чинність, а тому позивачем не пропущено строки звернення до суду. Отже, відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Оскільки сума грошового зобов`язання, яка використана позивачем для розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, не відповідає встановленому судом розміру грошового зобов`язання, суд самостійно здійснює розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат. При цьому суд зазначає, що позивачем правильно розраховано сукупний індекс інфляції. Таким чином, інфляційні втрати, розраховані судом за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року за формулою: сума боргу х сукупний індекс інфляції за цей період / 100% сума боргу, становлять: 78 302,11 грн (161 473,10 x 1,48492355 161 473,10). 3 % річних за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року розраховані за формулою: сума боргу х процентну ставку / 365 або 366 х кількість днів прострочки і становлять: за період з 02 квітня 2017 року до 31 грудня 2017 року: 161 473,10 x 3 % x 274 : 365 : 100 = 3 636,46 грн; за період з 01 січня 2018 року до 31 грудня 2018 року: 161 473,10 x 3 % x 365 : 365 : 100 = 4 844,19 грн; за період з 01 січня 2019 року до 31 грудня 2019 року: 161 473,10 x 3 % x 365 : 365 : 100 = 4 844,19 грн; за період з 01 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року: 161 473,10 x 3 % x 366 : 366 : 100 = 4 844,19 грн; за період з 01 січня 2021 року до 31 грудня 2021 року: 161 473,10 x 3 % x 365 : 365 : 100 = 4 844,19 грн; за період з 01 січня 2022 року до 23 лютого 2022 року: 161 473,10 x 3 % x 54 : 365 : 100 = 716,68 грн; загальний розмір 23 729,90 грн. Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню солідарному стягненню з відповідачів 3 % річних та інфляційних втрат у загальному розмірі 102 032,01 грн. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 2 080,11 грн (85,87 %) у рівних частинах з кожного.

Outcome: partial