Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить суд розірвати шлюб, укладений між сторонами. Свої вимоги мотивує тим, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини, тривалий час подружжя проживає окремо та фактично припинені шлюбні стосунки. Ухвалою судді від 06.10.2025 відкрито провадження у справі, визначено сторонам строки для подачі відзиву, відповіді на відзив та заперечення (а.с.36) та ухвалою суду від 19.11.2025 справу призначено до судового розгляду (а.с.36). В зв`язку із неявкою відповідача проведення судового засідання було відкладено на 16.01.2026, про що повідомлено учасникам справи належним чином. Водночас, направлена судом відповідачу кореспонденція повернулася до суду з позначкою «адресат відсутній» (а.с. 30, 33, 39). У справі № 911/3142/19 Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду. Обов`язок «повідомити» полягає у тому, щоб інформувати учасника про засідання, а не забезпечити його участь в цьому засіданні (подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17. Окрім того, відповідно до позиції Верховного Суду у справі № 755/17944/18 від 10.05.2023 довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку "відсутній за вказаною адресою" вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилася, однак в матеріалах справи наявне клопотання позивача про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 11). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Також до суду не надходили від відповідача заяви чи клопотання щодо розгляду справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, фіксація судового процесу на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 25.04.2012 (а.с. 12) та мають спільних дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] , серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 8, 9, 10). В позові зазначено та не заперечується відповідачем, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, сторони мають різні погляди на сімейні відносини, права та обов`язки, тривалий час подружжя проживає окремо, фактично припинені шлюбні стосунки, а шлюб носить виключно формальний характер. Спільного господарства не ведуть, в сім`ї взаєморозуміння та взаємоповага. Крім того позивач зазначає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, ці обставини також не заперечуються відповідачем. Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За приписами ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. У відповідності до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, наявність того факту, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, є підставою для повного задоволення позовних вимог. Статтею 113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Outcome: approved