Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог 27.06.2025 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором №102792624 від 30.08.2021 в сумі 111795,00 грн, з яких 15000,00 грн - тіло кредиту, 96795,00 грн відсотки за користування кредитом. Позов обґрунтований тим, що 30.08.2021 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] в електронному вигляді був укладений договір про споживчий кредит №102792624, відповідно до умов якого позивач надав позичальнику фінансовий кредит на суму 15000,00 грн зі строком кредитування на 30 днів до 29.09.2021 зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Позивач посилається на те, що в порушення умов укладеного кредитного договору відповідач свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів та сплати відсотків не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість в зазначеному розмірі. 17.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладений договір факторингу №17-12-2021-62, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржника за Договором про споживчий кредит №102792624 від 30.08.2021. 10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал»та ТОВ «Коллект Центр» укладений Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023/01, відповідно до умов якого ТОВ «Вердикт Капітал»відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» право грошової вимоги за кредитним договором, божником за яким є [PERSON] . Обґрунтовуючи наявність права вимоги до відповідача, позивач посилається на положення ст.ст. 512, 514 ЦК України, вказує, що на підставі укладених договорів факторингу позивач набув права кредитора у зобов`язанні, а відтак і право вимоги до боржника на заборгованість в розмірі 111795,00 грн, яку просить стягнути з відповідача на свою користь. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 25000,00 грн. ІІ. Процедура та позиції сторін Згідно з ухвалою судді від 16.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просить розгляд справи проводити без участі представника, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. 5 на звороті). Відповідач в судові засідання 12.11.2025 та 14.01.2026 не з`являвся з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Копія ухвали про відкриття провадження у справі направлялась відповідачу за зареєстрованим місцем його проживання (а.с. 90), і була отримана адресатом (а.с. 96). Судова повістка, направлена за зареєстрованим місцем проживання на 14.01.2026, повернулась на адресу суду не врученою з відміткою "Адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с. 100-101), а відтак на підставі п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідач вважається таким, що про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином . Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що позивач скористався своїм правом і подав заяву про розгляд справи без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, в установлений строк відзив на позов не подав, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 211, 280 ЦПК України провести розгляд справи за відсутності сторін за наявними в справі матеріалами та ухвалити заочне рішення. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі положень ч. 1 ст. 244 ЦПК України в судовому засіданні 14.01.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За правилами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У статтях 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов забороняється. За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). ІV. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження, оцінка та мотиви суду Судом встановлено, що 30.08.2021 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] в електронному вигляді з використанням інформаційно-телекомунікаційної системибув укладений Договір про споживчий кредит №102792624 (а.с. 8-12). Відповідно до п. 1.1 кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3 договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Згідно з пунктом 1.2 Договору сума кредиту становить 15000,00 грн, строк кредитування 30 днів з 30.08.2021 з терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 29.09.2021 (пункти 1.3, 1.4 кредитного договору); проценти за користування кредитом 45,00 грн, які нараховуються за ставкою 0,01 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.5.2 Договору). Стандартна процентна ставка за користування кредитом становить 5 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.6 Договору). Пунктом 2.2.2. договору передбачено, що нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п. 2.2.3 Договору. За змістом пунктів 6.1, 7.1 Договору договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Мілоан» та набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені - з моменту отримання кредиту. Додатком №1 до Договору про споживчий кредит №102792624 від 30.08.2021, який підписаний [PERSON] , є Графік платежівза договором про споживчий кредит, згідно з яким тіло кредиту становить 15000,00 грн, відсотки за користування кредитними коштами за період з 30.08.2021 по 29.09.2021 (30 днів) становлять 45,00 грн, загальна вартість кредиту 15045,00 грн (а.с. 13). Таким чином, судом встановлено, що між ТОВ «Мілоан» та відповідачем відповідно до положень ст.ст. 626, 628, 638, 639, 1048, 1054 ЦК України в належній формі був укладений кредитний договір, згідно з яким відповідач отримав кредит та можливість користуватись кредитними коштами зі сплатою відсотків за користування ними в межах строку кредитування, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору кредиту. Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору 30.08.2021 відповідач отримав кредит в сумі 15000,00 грн (а.с. 22). 17.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал»укладений Договір факторингу №17/12-2021-62, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступає на користь ТОВ «Вердикт Капітал»право грошової вимоги до відповідача в сумі 600045,00 грн, що підтверджується змістом самого договору та Витягу з Реєстру боржників до цього Договору від 17.12.20221 (а.с. 27-41). 10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал»та ТОВ «Коллект Центр» укладений Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-03/2023/01, відповідно до умов якого ТОВ «Вердикт Капітал»відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» право грошової вимоги до [PERSON] за договором про споживчий кредит №102792624 від 30.08.2021, що підтверджується змістом самого договору та Витягу з Реєстру боржників до цього Договору від 10.01.2023 (а.с. 42-58). Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, на підставі ст.ст. 512, 514 ЦК України до ТОВ «Коллект Центр» перейшлоправо грошової вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит №102792624 від 30.08.2021. Згідно з розрахунком заборгованості, складеним ТОВ «Коллект Центр», [PERSON] станом на 13.06.2025 має загальну заборгованість за договором у сумі 111795,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 15000,00 грн; заборгованість за відсотками 96795,00 грн (а.с. 23-26). На підставі досліджених доказів підтверджується, що відповідно до умов укладеного 30.08.2021 між сторонами договору відповідач отримав кредит в сумі 15000,00 грн, не здійснював платежі за договором, внаслідок чого утворився борг за тілом кредиту, який становить 15000,00 грн. В матеріалах справи відсутні докази повернення кредитних коштів в повному обсязі. На підставі викладеного, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15000,00 грн є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Щодо нарахування відсотків за користування кредитом в розмірі 96795,00 грн. Звертаючись з позовом, позивач просить стягнути заборгованість за відсотками в розмірі 96795,00 грн, які нараховані за період з 30.08.2021 по 13.06.2025 (а.с. 23-26). Суд не погоджується з вимогами позивача в цій частині, оскільки нарахування таких відсотків суперечить умовам укладеного між сторонами договору та нормам матеріального права. Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу, визначеного цим договором строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, від 31 жовтня 2018 року по справі №202/4494/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі № 723/304/16-ц, від 26 травня 2020 року по справі № 638/13683/15-ц, від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, тобто судова практика є сталою, змін не зазнавала, яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. За умовами Договору про споживчий кредит №102792624 від 30.08.2021 сторонами погоджено суму кредитних коштів - 15000,00 грн, строк користування кредитом 30 днів до 29.09.2021. Також умовами договору передбачена можливість пролонгації строку кредитування. Так, у пункті 2.3.1.1 Договору визначено, що позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування на пільгових умовах, за умови, що Кредитодавцем надана така можливість Позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством (далі - Правила), що розміщені на веб-сайті Товариства і є невід`ємною частиною цього Договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом Позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у тому числі сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Згідно з п. 2.3.1.2 Договору, яким визначений порядок пролонгації на стандартних умовах, позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Зі змісту наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 30.08.2021 по 29.09.2021 (первісний строк кредитування) відсотки нараховані відповідачу згідно з п. 1.5.2 договору; починаючи з 30.09.2021 згідно з п.п. 1.6, 2.3.1.2 договору за стандартною процентною ставкою при пролонгації на стандартних умовах. Виходячи зі змісту п. 2.3.1.2 договору суд вважає, що максимальний строк кредитування з урахуванням всіх можливих пролонгацій на стандартних умовах, що не може перевищувати 60 календарних днів, становить по 28.11.2021. Розмір нарахованих відсотків за період з 30.08.2021 по 28.11.2021 складає 45045,00 грн (а.с. 23-24). Нарахування відсотків за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування не передбачено умовами договору, а також не відповідає нормам матеріального права, а відтак є неправомірним. При цьому суд звертає увагу, що ТОВ "Мілоан" не зійснювало нарахування відсотків у період з 28.11.2021 по 17.12.2021 - дата відступлення права вимоги. В подальшому відсотки нараховані починаючи з 17.12.2021 по 13.06.2025 (а.с. 25). Дослідивши надані сторонами докази в обґрунтування заявленої позивачем вимоги про стягнення боргу за Договором про споживчий кредит №102792624 від 30.08.2021, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, суд визнає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості на суму 60045,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15000,00 грн, заборгованість за відсотками 45045,00 грн, які нараховані відповідно до умов кредитного договору та в межах строку кредитування з 30.08.2021 по 28.11.2021. В задоволенні вимог про стягнення відсотків, які нараховані з 17.12.2021 по 13.06.2025 в розмірі 51750,00 грн поза строком кредитування, суд відмовляє, оскільки їх нарахування є неправомірним. V. Розподіл судових витрат Відповідно до положень частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених позивачем витрат з надання правничої допомоги представником позивача надано копії: договору про надання правової допомоги №01-07/2024 від 01.07.2024, відповідно до п. 4.1 якого передбачено, що вартість послуг узгоджується сторонами у заявці на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до цього договору; копію тарифів на послуги АО «Лігал Ассістанс»; заявку на надання юридичної допомоги №625 від 01.05.2025; витяг з акту №10 про надання юридичних послуг від 30.05.2025, за змістом яких вбачається, що правова допомога складається з надання усної консультації з вивчення документів 2 год/4000,00 грн; підготовка позиції 3 год/6000,00 грн; складання позовної заяви про стягнення боргу 5 год/15000,00 грн, що разом становить 25000,00 грн (а.с. 66-72). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позовних вимог витрати з надання правничої допомоги підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених вимог (54%х25000,00 грн = 13500,00 грн). Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. В постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 та у додатковій постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц зазначено, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відповідно до послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: dismissed