Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

24.02.2025 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Павлоградського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, яким просить встановити факт проживання [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в м.Київі, однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2015 року по 05.10.2018 року, визнати спірний житловий будинок [ADDRESS] з усіма надвірними будівлями і спорудами об`єктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , припинивши у цій частині право власності [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та судові витрати по справі стягнути з відповідачів солідарно. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з початку січня 2015 року вона познайомилася з [PERSON] та почала проживати з ним спільно як чоловік та жінка однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . З травня 2015 року вони проживали за адресою: [ADDRESS] . У квітні 2015 року вони прийняли спільне рішення про купівлю житлового будинку, який був придбаний 26 травня 2015 року на ім`я [PERSON] за 54 487 грн. Після придбання вони за спільні кошти проводили ремонтні роботи, закуповували будівельні матеріали, меблі та техніку. 06 жовтня 2018 року вони уклали шлюб. [PERSON] помер [INFO] . Позивач вважає, що житловий будинок є спільною сумісною власністю, оскільки набутий в період спільного проживання, та просить визнати за нею право власності на 1/2 частку. Обставини спільного проживання встановлено рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2023 року у справі № 185/11061/21, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 18 грудня 2024 року. Відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому заперечила проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] (матір`ю відповідача [PERSON] ) починаючи з 1998 року. За твердженням відповідача, [PERSON] та [PERSON] вели спільний побут, мали єдиний сімейний бюджет, здійснювали спільне господарювання, включаючи ведення бізнесу з виготовлення та продажу пам`ятників, а також приймали спільні рішення щодо придбання майна для потреб сім`ї, зокрема для відповідача [PERSON] . Саме в межах цих сімейних відносин у 2015 році було придбано спірний житловий будинок [ADDRESS] з усіма надвірними будівлями та спорудами, який, за позицією відповідача, призначався для задоволення потреб сім`ї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] вважає докази, надані позивачем [PERSON] , недостовірними, неналежними та недопустимими, зокрема, акт про фактичне проживання, виданий ТОВ «ТПК ПРОМЛІФТСЕРВІС», не може вважатися належним доказом, оскільки вказане ТОВ не є уповноваженим суб`єктом для встановлення юридично значущих фактів проживання чи непроживання громадян, а видача подібних актів не передбачена жодним нормативно-правовим актом для суб`єктів господарювання приватної форми власності; крім того, надана копія акту не дозволяє перевірити обставини його складання та повноваження осіб, які його підписали. Фотографії, надані позивачем, на яких нібито зображені вона разом з [PERSON] , містять дати, нанесені самостійно без будь-якого офіційного підтвердження часу створення, що робить їх недостовірними та непридатними для доведення обставин справи. Товарні чеки та договір № 340 від 13 листопада 2015 року на встановлення натяжної стелі, а також видаткові накладні, не стосуються безпосередньо позивача або не містять обов`язкових реквізитів (підписів відповідальних осіб, печаток, адрес), що виключає їх визнання належними та допустимими доказами; крім того, вони є лише копіями без надання оригіналів, а деякі з них перебувають у межах кримінального провадження за ознаками правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 358 Кримінального кодексу України (підроблення документів). Вказує, що позивач не довела свого внеску в придбання спірного житлового будинку, зокрема не надала доказів про джерела коштів на його купівлю чи про спільність таких коштів з [PERSON] ; реєстрація будинку виключно на ім`я [PERSON] свідчить про його особисту власність. Водночас, подальше придбання будівельних матеріалів та проведення ремонтних робіт само по собі не створює права спільної сумісної власності на весь об`єкт нерухомості, оскільки не спростовує презумпцію набуття майна за особисті кошти власника. Також відповідач заявила про пропуск позивачем строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач дізналася про порушення свого права після смерті [PERSON] 23 червня 2021 року, а позов подано лише 24 лютого 2025 року без клопотання про поновлення строку. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву не надала. Третя особа: Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Павлоградського районного нотаріального округу Дніпропетровської області подала заяву про розгляд справи без присутності її представника. В судовому засіданні позивач, представник позивача адвокат Євдокімова Ю.В. підтримали позовні вимоги. Відповідач [PERSON] заперечувала проти позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, відзиву не надала. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. За договором купівлі продажу житлового будинку від 26.05.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Гущіною О.І., зареєстрованим в реєстрі за № 188, укладеним між [PERSON] як покупцем та [PERSON] як продавцем [PERSON] набув у власність житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 54,3 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,0763га кадастровий номер 1212400000:02:063:0098 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.15). Згідно Витягу з Державного реєстру речових права на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 26.05.2015 року за [PERSON] зареєстровано право власності на вищезазначений житловий будинок (а.с.16-17). 06.10.2018 р. між [PERSON] та позивачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.7). [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в місті Києві, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.8). 23.10.2021 Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Павлоградського районного нотаріального округу було заведено спадкову справу № 889/2021 щодо спадкодавця [PERSON] (а.с.12). Судом встановлено, що [PERSON] помер. Після його смерті відкрито спадкову справу № 889/2021, до якої звернулися позивач та відповідачі як спадкоємці. Так, відповідно до Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2023 року у справі № 185/11061/21 (провадження № 2/185/101/23), після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини звернулись: [INFO] [PERSON] , дружина померлого, [INFO] [PERSON] , донька померлого, [INFO] [PERSON] , донька померлого та [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва на частку у спільному майні подружжя, що підтверджується матеріалами спадкової справи №889/2021. Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] , яка після укладення шлюбу 31.07.2010 року змінила призвіще на [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про шлюб, актовий запис № 307 (а.с. 47-50). Згідно ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Тобто, сім`я здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно з частиною першою статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності. Ст. 62 СК України передбачає, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд враховує преюдиціальне значення обставин, встановлених рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2023 року у справі № 185/11061/21, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 18 грудня 2024 року (провадження № 61-3273св24) (а.с.47-50, 51-62). Відповідно до ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. У вказаній справі було відмовлено [PERSON] (матері відповідача [PERSON] ) в установленні факту проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 31 січня 2016 року та визнанні спірного будинку спільним, оскільки не доведено спільний внесок у придбання майна, ведення спільного господарства та бюджету. Одночасно, відмова у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно, із огляду на встановленні судами обставини справи та підстави такої відмови, само по собі не є підставою для задоволення вимог позивача [PERSON] у даній справі. У даній справі, так само, обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебували у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, має бути наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Таким чином, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, правомірною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються приписи глави 8 СК України. Отже, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна, набутого у власність у цей період, на праві спільної сумісної власності. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Сімейний кодекс України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 442/3741/21 (провадження № 61-1292св23). Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання коштів, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 07 квітня 2025 року у справі № 753/21898/20). У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. За відсутності правових підстав для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Разом із цим положеннями ЦПК України визначено, що є доказами у цивільній справі, зокрема доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України). Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів, є обов`язком суду при їх оцінці. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем не надано жодних доказів того, що належні їй кошти було використано для оплати вартості спірного майна за договором купівлі продажу житлового будинку від 26.05.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Гущіною О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 188, укладеним між [PERSON] як покупцем та [PERSON] . Так само, відсутні докази того, що спірне нерухоме майно за час шлюбу позивача та [PERSON] істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат даних осіб або затрат позивача. Договір №26/06/01 від 26.06.2015 щодо придбання та встановлення металопластікових окон укладено простачальником із [PERSON] ; договір № 340 від 13.11.2015 щодо виготовлення та монтажу натяжної підлоги між позивачем та виконавцем робіт не містить змістовної інформації щодо місця надання послуг та жодних посилань на спірне майно, як і товарні чеки та видаткові накладні не дозволяють достовірно пов`язати їх із позивачем та/або спірним майном. Фото приміщень до та після ремонту (а.с39, 42-45), спільні фото з позивача [PERSON] з датами 20152016 років (а.с.27-33,35-38,40) та актів про фактичне проживання від 05 лютого 2025 року, 07 лютого 2025 року та 20 серпня 2022 року (а.с.9,10,11), лист Державної прикордонної служби України від 17.02.2022 не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Так само, додані відповідачем [PERSON] до відзиву до позовної заяви документи (а.с.132-166), зокрема спільні фото відповідача чи її матері [PERSON] з [PERSON] з датами 20142015 років, не спростовують Обставини, встановлені судами у справі № 185/11061/21 (а.с.47-50). Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.12.2019 року у справі № 466/3769/16, провадження №61-5296св19, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, провадження № 61-11607св18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, провадження № 61-44641св18, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, провадження № 61-42601св18, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, провадження №61-3071 св 21. Відтак, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд вважає, що позивач не надала достатніх та достовірних доказів на підтвердження факту спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно, та наявності у цей період між сторонами відносин, притаманних подружжю, що є підставою для відмови у встановленні юридичного факту та поділу спірного будинку шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку у цьому майні. Сам факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних сім`ї, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Відтак позовні вимоги про встановлення факту проживання позивача та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в м.Київі, однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2015 року по 05.10.2018 року є недоведеними належними та допустимими доказами у справі, а тому не підлягають задоволенню. Наступні позовні вимоги, як похідні вимоги від позовної вимоги про встановлення факту, так само не підлягають задоволенню. Одночасно, розглянувши заяву відповідача [PERSON] про застосування спливу строків позовної давності суд прийшов наступних висновків. Згідно ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч. 1 ст. 261 ЦК України). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21 (провадження №61-5238св22). Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року №211з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин, дію якого неодноразово продовжено. Дію карантину скасовано 01 липня 2023 року. Законом України від 08 листопада 2023 року №3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» було внесені зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України: пункт 19 викладено у наступній редакції: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Закон набрав чинності 30.01.2024 року. Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), який в подальшому було продовжено введенням воєнного стану в Україні. Позивач міг дізнатися про порушення своїх прав після смерті [PERSON] 23 червня 2021 року та звернення за спадщиною 23 жовтня 2021 року. Таким чином, строк позовної давності позивачем не пропущено, і заява відповідача про застосування наслідків пропуску відхиляється. Відповідно до ст. ст. 141 ЦПК України враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, судові витрати слід віднести за рахунок позивача. Повний текст рішення складений відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, що узгоджується з висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21), тобто датою ухвалення судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 15.01.2026, є дата складення повного судового рішення 20.01.2026.

Outcome: dismissed