Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

В серпні 2025 р. позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, згідно ордеру №15024 серія Б від 1978 року, виданого на підставі рішення виконкому Ленінградської районної ради народних депутатів від 27.11.1978р., [PERSON] на його сім?ю у складі 4 осіб - він, [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (син), була видана у користування квартира [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м.Києві серія [NUMBER] від 27.06.2000р. [PERSON] померла [INFO] в м.Києві, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м.Києві. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 07.06.2025 року серія [NUMBER] , виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). Як зазначає у позовній заяві позивач, станом на день звернення до суду з даним позовом, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані три особи: - [PERSON] (син [PERSON] , на якого отримувався ордер на право користування квартирою, дата реєстрації в квартирі, 22.05.1990 року (позивач по справі); - [PERSON] (позивач по справі), на нього отримувався ордер на право користування квартирою, дата реєстрації в квартирі [INFO] ; - [PERSON] (син позивача [PERSON] , дата реєстрації в квартирі 21.04.2005р. (відповідач по справі). Позивач зазначає, що реєстрація його сина у квартирі відбувалася за таких обставин. 16.10.2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від даного шлюбу [INFO] народився [PERSON] , якого 21.04.2005 року було зареєстровано в квартирі [ADDRESS] . 05.06.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Позивач зазначає, що його сина [PERSON] , [INFO] , в жовтні 2005 року забрала з собою [PERSON] , яка виїхала в м.Луганськ. Позивач [PERSON] ще деякий час спілкувався та підтримував зв`язок зі своєю сім`єю, приїжджав до них в м.Луганськ. Колишня дружина та син проживали окремо в [ADDRESS] , але з 2016 року позивач втратив будь-який зв`язок з колишньою дружиною та не бачив свого сина. Позивач [PERSON] спілкувався з [PERSON] ще коли він сам був в підлітковому віці. Відповідача [PERSON] фактично не знає. Посилаючись на те, що [PERSON] фактично формально зареєстрований у квартирі, однак не проживає в ній зі свого малолітнього віку, позивачі просили визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва від 20 серпня 2025р. було відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Відповідач [PERSON] повідомлявся про розгляд справи за адресою реєстрації. Відзив на позовну заяву від відповідача не надходив. Зважаючи на повторну неявку відповідача у судове засідання, відсутність заперечень позивачів щодо ухвалення заочного рішення, суд ухвалив розглянути справу на підставі наявних у справі матеріалів за відсутності відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] вич вимоги позовної заяви підтримав. Пояснив, що у 2004р. уклав шлюб з [PERSON] , від якого народився син [PERSON] . Дружину [PERSON] привів до спірної квартири. Спільно проживали орієнтовно до 2007р., коли після непорозуміння вивіз у 2007р. її та [PERSON] до міста Луганськ, де проживали її батьки. Зазначив, що певний час він спілкувався з дитиною та колишньою дружиною по телефону. Аліменти судовим рішенням з нього не стягувалися. Стверджував, що з [PERSON] востаннє спілкувався дуже давно, на той час дитина з матір`ю проживали ще в Луганську . У 2016 році колишня дружина [PERSON] повідомила, що має намір виїздити в Крим. Вона приїхала до міста Києва за для того, щоб позивач надав дозвіл на виїзд дитини за кордон. В які саме країни просила дозвіл, не пам`ятає. Та інформація, якою володіє, це інформація за 2016р., що його колишня дружина з дитиною проживали в місті Ялта. На питання суду, чи спілкувався з колишніми тещою за тестем, повідомив, що вони проживають в місті Луганськ, та ігнорували спілкування з ним. Стверджував, що телефон його сина було заблоковано, колишня дружина та син його ігнорують, наразі йому невідоме місце проживання сина [PERSON] . Станом на час розгляду справи сину виповнилося 20 років. У судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позовної заяви підтримав. Пояснив, що є двоюрідним братом [PERSON] , сином [PERSON] , на якого видавався ордер на спірну квартиру. Зазначив, що повідомлені [PERSON] обставини є дійсними, що насправді колишня дружина [PERSON] з дитиною виїхали з квартири та більше до квартири не поверталися. Вказував, що намагався знайти [PERSON] в соціальних мережах, однак не знайшов. Наразі реєстрація [PERSON] в квартирі існує формально, перешкоджає здійснити приватизацію квартири, що стало підставою для звернення до суду. Представник позивачів підтримала позицію своїх довірителів. Заслухавши пояснення позивачів, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову у зв`язку з наступним. Як встановлено в судовому засіданні, згідно Витягу з реєстру територіальної громади міста Києва №133380326 від 2 липня 2025р., в квартирі по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 07.06.2025 року серія [NUMBER] , виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), однак продовжує бути зареєстрованим у спірній квартирі. Окрім померлого, у квартирі зареєстровані позивачі по справі [PERSON] та [PERSON] , а також відповідач [PERSON] - син [PERSON] . Позивачі посилаються на те, що відповідач не проживає в спірній квартирі фактично з часу, ще коли був немовлям, коли дружина [PERSON] вивезла останнього до міста Луганськ. Стверджуючи, що реєстрація відповідача у квартирі носить формальний характер та перешкоджає здійснити приватизацію квартири, звернулася до суду з даним позовом. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою, мешканкою квартири [ADDRESS] . Повідомила, що дійсно [PERSON] привів у квартиру свою дружину [PERSON] , від шлюбу у подружжя народилася дитина - син [PERSON] . Однак, як стверджує свідок, вона в останній раз бачила дитину ще тоді, коли дитина не ходила, а [PERSON] возили у візочку. В 2007р. [PERSON] з дитиною виїхали. Той час в квартирі ще проживала [PERSON] , мати позивача, тобто бабуся [PERSON] . З [PERSON] свідок товаришувала, [PERSON] у розмові у 2007р. повідомила, що невістка з онуком виїхала додому, уточнила, до своїх батьків, висловлювала жаль, що не спілкуються з онуком. Свідок факту того, що [PERSON] та [PERSON] вивозять речі не бачила, втім пам`ятає, що з 2007р. даних осіб не бачила, хоча їхні квартири знаходяться на одному поверсі. На запитання суду про те, хто наразі проживаю квартирі, та чи не проживає там [PERSON] , чи не знаходяться його речі, повідомила, що наразі проживають лише [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він є сусідом сторін, мешканцем квартири [ADDRESS] . Повідомив, що з 1980 року живе в цій квартирі. Коли у квартирі жили батьки [PERSON] , на той час свідок дружив з [PERSON] , будучи дітьми. Наразі у квартирі проживає [PERSON] та [PERSON] . Дружину [PERSON] та його дитину - сина [PERSON] не бачив дуже давно. Зі слів [PERSON] дружина з дитиною виїхала до своїх батьків на східну Україну. Коли бачив [PERSON] в останній раз, то пам`ятає, що він був дуже маленьким. Стверджував, що майже щодня приходить в гості до [PERSON] , однак ніколи [PERSON] або ж його речей в квартирі не бачив. Конституція України в статті 47 закріплює право кожної людини на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 53 ЖК України вбачається, що жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до довідки Комітету мікрорайону «Рада житлового масиву Виноградар N?218 від 13.06.2019 року, [PERSON] , [INFO] не проживає в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до акту від 23.07.2025 року, виданого керівником органу самоорганізації населення Комітет мікрорайону «Рада житлового масиву Виноградар», [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] . Судом встановлено, що всі витрати по утриманню квартири несуть позивачі. Відповідач досяг повноліття, у спірній квартирі не з`являвся, свою волю на користування даною квартирою не висловлював, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участі в її утриманні. Відповідач втратив інтерес до квартири, у добровільному порядку після досягнення повноліття не реалізував свої права на користування даною квартирою. Зі змісту статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Крім того Пленум Верховного суду України в свої постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, зазначив, що судовому розгляду підлягають спори пов`язанні з договором найму житлового приміщення, і зокрема, про визнання і втрату права на жиле приміщення… У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Докази про те, що відповідачу чинилися перешкоди у доступі до спірної квартири суду не надано. Все вищевикладене на переконання суду об`єктивно підтверджує твердження позивачів про факт відсутності відповідача у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, а тому позовна вимога про визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 15, 16, ЦК України, ст.ст. 71-72 ЖК України, Постанови Пленуму Верхового суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року,

Outcome: approved