Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

27 листопада 2025 року позивач [PERSON] , через представника, звернувся до суду із позовом до ПАТ «НАСК «Оранта» із вимогою про відшкодування шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди у сумі 18 908 гривень 31 копійка страхового відшкодування та 2 760 гривень витрат на експертизу (а. с. 1-7 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 20 червня 2024 року в м. Дніпрі на вул. Робочій, 152 в районі е/о № 234, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Renault Megan Scenic», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок якої було пошкоджено автомобіль позивача та чим останньому завдані матеріальні збитки. Зазначено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер [NUMBER] , застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» згідно поліса ОСЦПВВНТЗ № ЕР/216399378, який діяв на дату дорожньо-транспортної пригоди. Вказано, що вина [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2024 року, справа № 204/6972/24. 24 червня 2024 року представник [PERSON] направив на електронну пошту ПАТ «НАСК ОРАНТА» завірені електронно-цифровим підписом повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, заяву на виплату страхового відшкодування, запрошення на проведення експертизи та весь необхідний пакет документів. 17 липня 2024 року відповідачем виплачено страхове відшкодування в розмірі 48 008 гривень 02 копійки на рахунок СТО, при цьому не узгодивши його розмір з позивачем. Зазначено, що 29 липня 2024 року представник позивача направив до НБУ скаргу щодо недоплати страхового відшкодування. Листом від 09 серпня 2024 року Національний банк України повідомив, що страховик виплатив страхове відшкодування в розмірі 48 008 гривень 02 копійки. Розмір страхового відшкодування страховиком розраховано на підставі звіту № 13-D/15/24 від 14 липня 2024 року, складеного ФОП [PERSON] . Вказано, що 29 липня 2024 року представник [PERSON] направив на адресу ПАТ «НАСК ОРАНТА» запит-вимогу стосовно надання документів на підставі яких встановлювався розмір заподіяної шкоди та вимогу щодо доплати страхового відшкодування на підставі висновку експерта Дроздова Ю.В. № 0907/24 від 04 липня 2024 року, складеного на замовлення позивача. Натомість, ПАТ «НАСК ОРАНТА» відповідь на запит не надала, доплату страхового відшкодування не здійснила. Позивач не був ознайомлений із звітом ФОП [PERSON] № 13-D/15/24 від 14 липня 2024 року, тому не міг висловити своїх зауваження та заперечення до вказаного звіту. Вважає, що звіт оцінювача ФОП [PERSON] № 13-D/15/24 від 14 липня 2024 року, який складено на замовлення страховика, є неналежним доказом розрахунку матеріальної шкоди, оскільки оцінювач [PERSON] не оглядав пошкоджений транспортний засіб. Вказує, що оцінювач [PERSON] , не є експертом, а відповідно він не міг складати звіт без особистого огляду транспортного засобу, а тому його звіт складено з порушенням п. 1.3, 5.1, 5.5, 8.1, 8.5 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів й, відповідно, він не міг достовірно визначити характер пошкоджень, їх обсяг. Таким чином, вважає, що звіт складено з порушенням пунктів 5.1, 5.5. та 8.5 Методики товарознавчої експертизи, оскільки визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його особистого огляду можливо лише експертом, а не оцінювачем, як це зроблено страховиком, який складає висновок, і тільки за рішенням органу, який призначив експертизу чи залучив експерта. З цих підстав, вважає звіт оцінювача ФОП [PERSON] № 13-D/15/24 від 14 липня 2024 року належним доказом у справі. Натомість, позивач, через свого представника звернувся до судового експерта Дроздова Ю.В. для встановлення розміру збитку заподіяного в результаті пошкодження його автомобіля, який особисто оглядав транспортний засіб та склав висновок, який відповідає вимог ст. 106 ЦПК України. Згідно висновку експерта Дроздова Ю.В. № 0907/24 від 04 липня 2024 року вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, автомобіль «Renault Megan Scenic», державний реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди складає 69 416 гривень 33 копійки. Тому, оскільки ПАТ «НАСК ОРАНТА» позивачу було виплачено страхове відшкодування у розмірі 48 008 гривень 02 копійки, то вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця недоплаченого страхового відшкодування та франшизи 2 500 гривень, у сумі 18 908 гривень 31 копійка, разом із витратами на оплату послуг експерта у сумі 2 760 гривень. Ухвалою суду від 03 грудня 2025 року у справі відкрито спрощено позовне провадження з викликом сторін (а. с. 64), копія якої надіслана учасникам справи 03 грудня 2025 року за вихідним № 30389/25-вих/2/204/5768/25 (а. с. 65). 12 січня 2026 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення представниці відповідача Бабіч Н.А. (а. с. 77-87 та на звороті), в яких вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. У поясненнях зазначає, що при розрахунку розміру страхового відшкодування бралися до уваги результати проведеного огляду від 28 червня 2024 року пошкодженого транспортного засобу «Renault Megan Scenic», державний реєстраційний номер [NUMBER] , а також положення Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Вказує, що відповідно до вимог п. 7.38 Методики значення Ез (коефіцієнту фізичного зносу) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років для інших легкових КТЗ, а оскільки строк експлуатації пошкодженого транспортного засобу «Renault Megan Scenic», державний реєстраційний номер [NUMBER] перевищує 7 років, то значення Ез застосовується на загальних підставах і становить 68,75%. Відповідно Звіту № 13- D/15/24 від 14 липня 2024 року матеріальний збиток, завданий власнику транспортного засобу «Renault Megan Scenic», державний реєстраційний номер [NUMBER] складає 20 994 гривні 92 копійки. Вказує, що НАСК «ОРАНТА» було здійснено виплату страхового відшкодування [PERSON] на рахунок СТО ФОП [PERSON] 17 липня 2024 року у розмірі 48 008 гривень 02 копійки , виходячи із розрахунку 50 508 гривень 02 копійки 2 500 гривень (франшиза)). Разом з цим, зазначає про те, що висновок експерта № 0907/24 від 04 липня 2024 року, складений судовим експертом Дроздовим Ю.В ., датується значно раніше дати складання Звіту № 13-D/15/24 від 14 липня 2024 року, складений на замовлення Страховика, що виключає необхідність у позивача замовлення та проведення незалежної експертизи зі встановлення матеріального збитку, завданого позивачеві в силу п. 34.3 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Крім того, зазначає, що як відомо з історії цього авто, дослідженої за ВІН-кодом, [PERSON] придбав його у 2021 році за 8400 доларів США, що складало 228 480 гривень (за курсом долара 27,20 грн.). Разом з тим, вказує на те, що у 2024 році експертом встановлюється його вартість у розмірі 315 666 гривень 70 копійок, що на 87 186 гривень 70 копійок є більшим, ніж вартість придбання, за умов використання протягом 2 років, що збільшує його знос та не сприяє збільшенню вартості. При цьому, вказує на те, що у висновку самого експерта зазначено: «Додатково встановлене обладнання -0». Також, Висновком експерта встановлено, що у результаті зовнішнього огляду КТЗ встановлено, що автомобіль має дефекти експлуатації, догляду та зберігання: дефекти лакофарбового покриття, сліди відновлювального ремонту двох елементів кузова, попередні неусунені деформації елементів кузова , корозійні пошкодження дверей задка. Також, експертом встановлено пробіг 254 977 км на дату ДТП, однак, при придбанні його показники були 214 000 км, тобто, за два роки авто практично не використовувалося, що, на її думку, не відповідає дійсності. Вважає, що вданому випадку могло бути незаконне втручання в одометр або ж експертом взяті невірні вихідні показники при здійсненні дослідження для встановлення більшої вартості ремонту. За таких обставин, вважаємо, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розміри понесених фактичних витрат на ремонт належного йому автомобіля, який було пошкоджено в рамках ДТП, що мала місце 20 червня 2024 року. Вказує, що автомобіль відремонтований, а відтак вважає, що позивачем не надано документів, що підтверджують позовні вимоги. У разі здійснення ремонту пошкодженого майна, будь-яке автотоварознавче дослідження втрачає статус належного доказу розміру заподіяних збитків. В такому випадку, визначальними доказами слугують виключно розрахункові документи (фіскальні чеки, товарні чеки, квитанції тощо), у яких відображено розмір витрат, що дійсно був понесений позивачем. Вказує, що позивач не звертався до ПАТ «НАСК «Оранта» щодо проведення додаткового огляду автомобіля у зв`язку з прихованими недоліками, а ,самостійно замовив звіт про оцінку вартості матеріального збитку в не передбачений Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» спосіб. Разом з тим, представник позивача вимагає доплати саме до суми збитку, як за невідремонтований автомобіль, а не відновлювального ремонту, в той час як до суми збитку додано суму ПДВ 20% на запасні частини. Тому вважає, що вимоги стягнути суму збитку з ПДВ є незаконними, а відтак не можуть бути задоволені. Зазначає, що згідно Закону Страховик виплатив оцінену шкоду після проведення огляду. Натомість в суд позивач звернувся з відшкодуванням фактичних витрат на ремонт, додавши до позову Акт прийому-передачі виконаних робіт № 33 від 31 липня 2024 року ФОП « [PERSON] », яка не є платником ПДВ. Відтак вважає, що позивачем не надано документів, що підтверджують позовні вимоги, у зв`язку з чим, прохає суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі. 15 січня 2026 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника позивача адвоката Демарчука М.В. (а. с. 88-93), в яких він вважає заперечення представниці відповідача необґрунтованими та такими, що не спростовують законність позовних вимог. В своїх поясненнях зазначає, що документ, який надав відповідач під назвою звіт оцінювача [PERSON] № 13-D/15/24 від 14 липня 2024 року не містить підпису та печатки оцінювача, а додані до нього фотографії не завірені належним чином, тому вважає даний звіт неналежним доказом у справі. Крім того, вказує на те, що даний звіт не може бути належним та допустимим доказом розрахунку матеріальної шкоди, оскільки він виконаний з порушеннями Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджена наказом МЮУ ФДМ України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, оскільки складений без особистого огляду оцінювачем пошкодженого автомобіля, із ручним коригуванням вартості запасних частин та із заниженням їх вартості, а також без врахування всього переліку необхідних запасних частин, які підлягають заміні та ремонтних робіт. Разом з цим, вказує на те, що оцінювач [PERSON] не вказав у своєму звіті, чому він проігнорував відомості стосовно вартості оригінальних запасних частин із довідкових даних, а саме: з рекомендованого джерела, яке міститься в додатку № 6 Методики, з ліцензійної програми «Audatex», а взяв їх із мережі Інтернет, при цьому не долучаючи до звіту такі роздруківки із зазначенням дати отримання інформації і абсолютної URL-адреси. Стверджує, що оцінювач [PERSON] не оглядав пошкоджений транспортний засіб, а тому він не міг достовірно визначити весь перелік пошкоджень та їх характер. Водночас, зазначає, що останній у своєму звіті безпідставно занизив години фарбування та лакофарбовий матеріал при фарбуванні заднього бампера; не врахував заміну задньої панелі; ремонт панелі ліхтаря; заміну замикаючої задньої панелі та ущільнювача дверей задка, заднього напису. Крім того, вказує про те, що оцінювач [PERSON] у звіті вказує, що: «Допускає без належної перевірки, що всі дані надані замовником є повні та правдиві», тобто, фактично він підтверджує, що його розрахунки залежать від вихідних даних, що надав страховик, а він їх не перевіряв повноту цих вихідних даних та їх достовірність. Вказує на те, що відповідач у досудовому порядку проігнорував запит позивача доплатити страхове відшкодування, тому позичав був вимушений звернутися з вказаним позовом до суду, на підтвердження чого надав висновок експерта [PERSON] , який повідомлений про кримінальну відповідальність, особисто оглядав автомобіль позивача та складав розрахунок розміру заподіяної шкоди, а відтак є належним доказом у справі. При цьому, зазначає, що відповідач жодним чином не спростовує вказаного висновку експерта. Стверджує, що позовні вимоги ґрунтуються на висновку експерта Дроздова Ю.В. № 0907/24 від 04 липня 2024 року, на підставі якого позивач прохає суд стягнути саме розмір оціненої шкоди, що встановлена у висновку експерта, а не вартість ремонту (реальні збитки), які є більшими за оцінену шкоду. Вказує, що сума недоплаченого страхового відшкодування, яка підлягає стягненню з відповідача є різницею сум вартості завданого позивачу матеріального збитку та фактично виплаченого страхового відшкодування, що становить 18 908 гривень 31 копійка. Звертає увагу на те, що відповідач виплатив позивачу страхове відшкодування з урахуванням ПДВ, але із заявами про повернення помилково сплаченого ПДВ він до позивача не звертався, а тому вважає його поведінку суперечливою, тим більше, що позивачем направлявся на адресу відповідача витяг з реєстру платників єдиного податку ФОП [PERSON] . Стверджує, що позивач не прохає суд стягнути з відповідача реальні збитки для відновлення автомобіля, а його вимоги ґрунтуються виключно на недоплаті оціненої шкоди, яка встановлена у висновку експерта Дроздова Ю.В. № 0907/24 від 04 липня 2024 року. Тому прохає суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник позивача - адвокат Демарчук М.В., в судове засіданні не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити (а. с. 95-97). Представниця відповідача в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 70), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали позовної заяви, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247 ЦПК України, ухвалив рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2024 року (у справі № 204/6972/24), [PERSON] визнано винною у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а. с. 11-12). Із вказаної постанови вбачається, що 20 червня 2024 року о 08 годині 50 хвилин, у м. Дніпрі на вул. Робочій, 152, в районі е/о 234, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом Volkswagen Passat, реєстраційний номер [NUMBER] , під час руху своєчасно не вжив заходів щодо зменшення швидкості руху аж до зупинки, внаслідок чого скоїв зіткнення з транспортним засобом Renault Megane Scenic, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який зупинився попереду, чим [PERSON] порушив вимоги п. 12.3 ПДР, а транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Volkswagen Passat», реєстраційний номер [NUMBER] , застрахована у ПАТ «НАСК «ОРАНТА» згідно з полісом ОСЦПВВНТЗ ЕР/216399378 (а. с. 13). 24 червня 2024 року представником позивача подано повідомлення про подію, яка має ознаки страхового випадку та заяву про виплату страхового відшкодування (а. с. 7-8 та на звороті). 17 липня 2024 року відповідач виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі 48 008 гривень 02 копійки (а. с. 14). 29 липня 2024 року позивач звернувся до НБУ зі скаргою щодо недоплати страхового відшкодування (а. с. 47-50). 09 серпня 2024 року НБУ листом № 14-0004/60661 (а. с. 51-52 та на звороті) повідомив позивача про те, що страховиком виплачено страхове відшкодування у розмірі 48 008 гривень 02 копійки, при цьому вказано, що розмір страхового відшкодування останнім розраховано на підставі звіту № 13-D/15/24 від 14 липня 2024 року, складеного ФОП [PERSON] однак, копії документів, на підставі яких було визначено розмір заподіяної шкоди, НБУ не направив. 04 липня 2024 року судовим експертом Дроздовим Ю.В. за заявою представника позивача проведено товарознавчу експертизу по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 0907/24 (а. с. 15-43), за яким вартість матеріального збитку, заподіяної власнику КТЗ «Renault Megane Scenic», реєстраційний номер [NUMBER] , складає 69 416 гривень 33 копійки; ринкова вартість КТЗ 315 666 гривень 70 копійок; вартість відновлювального ремонту КТЗ 116 524 гривні 30 копійок; ВТВ - 0, так як складові частини КТЗ раніше піддавалися відновлювальному ремонту. Вартість експертних послуг становить 2 760 гривень (а. с. 45). 28 червня 2024 року [PERSON] , за участі довіреної особи позивача [PERSON] , складено протокол (акт) огляду транспортного засобу (а. с. 54-55), в якому останній зазначив, що з протоколом огляду не згоден, оскільки він не заповнений в повному обсязі. 17 липня 2024 року відповідач виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі 48 008 гривень 02 копійки(а. с.14). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з вимогами ч. ч 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з вимогами ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Нормою ч. 3 ст. 988 ЦК України визначено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Приписами ч. 1 ст. 990 ЦК України визначено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акту (аварійного сертифіката). Згідно з вимогами ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Пунктами 1.4, 1.7 ст. 1 цього Закону визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно з вимогами ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Приписами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19. Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено те, що, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Приписами ст. 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У своїй постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 359/2309/17 Верховний Суд вказав на те, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Судом встановлено, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2024 року, що ухвалена у справі № 204/6972/24, [PERSON] визнано винною у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Крім того, вказаною постановою суду встановлено факт дорожньо-транспортної пригоди, який сторонами у справі не оспорюється, а тому окремому встановленню та доказуванню не підлягає. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України, відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19), підстав відступати від яких суд не вбачає. Відповідно до вимог п. 8.2 розділу VIII Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, що затверджена наказом Міністерства юстиції України № 142/5/2092 від 24 листопада 2003 року, якщо вартість відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, то вартість матеріального збитку завданого власнику КТЗ визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження. Якщо транспортний засіб вважається фізично знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію ТЗ з місця ДТП. Для повного відшкодування завданої шкоди і страховиком, і винним водієм судам необхідно встановити ринкову вартість автомобіля до ДТП та вартість деталей, вузлів та агрегатів фізично знищеного ТЗ після ДТП. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 1 серпня 2018 року у справі № 363/2222/16-ц. Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця ДТП. Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 337/5881/14-ц (провадження № 61-1586св18), від 15 березня 2018 року у справі № 564/2464/14-ц (провадження № 61-5059св18), від 4 квітня 2018 року у справі № 758/8578/15-ц (провадження № 61-8962св18), від 18 квітня 2018 року у справі № 361/3094/15-ц (провадження № 61-700св18), від 13 червня 2018 року у справі № 444/577/16-ц (провадження № 61-6285св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 343/2372/15-ц (провадження № 61-8947св18), від 12 грудня 2018 року у справі № 466/7010/16 (провадження № 61-7447 св18), від 18 грудня 2018 року у справі № 524/561/16-ц (провадження № 61-21355св18), від 30 січня 2019 року у справі № 753/21303/16-ц (провадження № 61-31609св18). Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а сторонами не оспорено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Renault Megane Scenic», реєстраційний номер [NUMBER] , не перевищує ринкову вартість автомобіля на момент пошкодження. Так, на підтвердження вказаного сторонами надано: позивачем висновок товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ № 0907/24 від 04 липня 2024 року (судового експерта Дроздова Ю.В.), а відповідачем звіт № 13-D/15/24 від 14 липня 2024 року ФОП [PERSON] . Приписами ч. 1 ст. 106 ЦПК України визначено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Отже, експерти мають бути обізнані про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Такий висновок, узгоджується з позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19). З огляду на викладене, суд не приймає до уваги звіт № 13-D/15/24 від 14 липня 2024 року ФОП [PERSON] , оскільки оцінювач не повідомлений про кримінальну відповідальність. Більш того, вказаний звіт не містить ані підпису оцінювача, ані його печатки, ані відомостей про те, звідки останнім взято інформацію про вартість запасних частин, в тому числі їх аналогів. Натомість висновок експерта Дроздова Ю.В. про визначення вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 0907/24 від 04 липня 2024 року, суд вважає належним доказом у справі, оскільки експерт [PERSON] повідомлений про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України (а. с. 15). За висновком експерта Дроздова Ю.В. про визначення вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 0907/24 від 04 липня 2024 року вартість матеріального збитку, заподіяної власнику КТЗ «Renault Megane Scenic», реєстраційний номер [NUMBER] , складає 69 416 гривень 33 копійки; ринкова вартість КТЗ 315 666 гривень 70 копійок; вартість відновлювального ремонту КТЗ 116 524 гривні 30 копійок; ВТВ - 0, так як складові частини КТЗ раніше піддавалися відновлювальному ремонт. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках. Розмір завданого майнового збитку позивачем розраховано відповідно до вимог ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] , застрахована у ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на суму 160000 гривень, франшиза 2 500 гривень, а вартість матеріального збитку, заподіяної власнику КТЗ «Renault Megane Scenic», реєстраційний номер [NUMBER] , складає 69 416 гривень 33 копійки, натомість, страхове відшкодування позивачу виплачено у розмірі 48 008 гривень 02 копійки , франшиза 2 500 гривень, то з відповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена сума страхового відшкодування у розмірі 18 908 гривень 31 копійка, виходячи із розрахунку 69 416,33-48 008,02- 2 500. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги позивача слід задовольнити, стягнувши на його користь з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» недоплачене страхове відшкодування в розмірі 18 908 гривень 31 копійка. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги доведені належними, допустимими та достатніми доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Приписами ч. ч. 6, 7 ст.139 ЦПК України визначено, що розмір витрат, зокрема, на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюються судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірними зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Нормами ч. 5 ст. 139 ЦПК України визначено, що у випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Суд має право накласти арешт на грошові кошти чи майно такої сторони в межах сум, присуджених до стягнення, в порядку, встановленому цим Кодексом для забезпечення позову Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у судового експерта Дроздова Ю.В. було замовлено висновок експерта № 0907/24 від 04 липня 2024 року (товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ), вартість якого складає 2 760 гривень, та яка ним сплачена, підтвердженням чого є платіжна інструкція 0.0.3773732892.1 від 19 липня 2024 року (а. с. 45). Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позов [PERSON] до ПАТ «НАСК Оранта» із вимогою стягнення відшкодування матеріальної шкоди, задоволено, факт понесення витрат на оплату експертних послуг у заявленому розмірі позивачем доведено, а не співмірність цих витрат відповідачем не спростовано, суд доходить висновку, що ці вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума понесених позивачем витрат на оплату експертних послуг у розмірі 2 760 гривень. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підлягають задоволенню у повному обсязі. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір, у разі задоволення позову, покладається на відповідача. При зверненні до суду з вказаною позовною заявою позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок, через що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved