Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 24.07.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем було укладено договір про надання фінансового кредиту №237750, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в сумі 7000 грн. 12.04.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (після перейменування ТОВ «ВІН ФІНАНС») було укладено договір факторингу №1 та додаткову угоду №10, відповідно до яких та реєстру прав вимоги №11 від 27.12.2018 року на користь останнього було відступлено право вимоги за укладеним із відповідачем кредитним договором, заборгованість за яким станом на дату відступлення складала 17740 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту в сумі 4000 грн., заборгованість по процентам в сумі 2160 грн., пеня та штрафи в сумі 11580 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача зазначену вище заборгованість в сумі 17740 грн., а також у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року інфляційні втрати в сумі 3879 грн. 11 коп., 3% річних в сумі 1598 грн. 06 коп., а всього стягнути 23217 грн. 17 коп. Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 29.09.2025 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін. В призначене судове засідання представник позивача не з`явився. В позовній заяві позивач просив розглядати справу без участі його представника. Відповідач в наданій заяві також просив провести розгляд справи за його відсутності. За вказаних обставин, враховуючи положення ч.3 ст.211, ч.2 ст.247 ЦПК України, суд визнав за можливе провести розгляд справи по суті за відсутності сторін, за наявними у справі матеріалами та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу фіксації. Перевіривши доводи позовної заяви та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до чч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Частинами 1,2 ст.642 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. В зв`язку із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03.09.2015 року, який набрав чинності 30.09.2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Так, ст.3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.3 ст.11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону). За змістом ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 24.07.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем було укладено договір про надання фінансового кредиту №237750, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в сумі 4000 грн., а не 7000 грн., як зазначено в позовній заяві, строком на 30 днів, зі сплатою процентів в розмірі 0,9% від суми кредиту за кожен день користування останнім, що згідно графіку платежів, який є додатком №1 до договору становить 1080 грн. 12.04.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (після перейменування ТОВ «ВІН ФІНАНС») було укладено договір факторингу №1 та додаткову угоду №10, відповідно до яких та реєстру прав вимоги №11 від 27.12.2018 року на користь останнього було відступлено право вимоги за укладеним із відповідачем кредитним договором, заборгованість за яким станом на дату відступлення складала 17740 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту в сумі 4000 грн., заборгованість по процентам в сумі 2160 грн., пеня та штрафи в сумі 11580 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача зазначену вище заборгованість в сумі 17740 грн., а також у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року інфляційні втрати в сумі 3879 грн. 11 коп., 3% річних в сумі 1598 грн. 06 коп., а всього стягнути 23217 грн. 17 коп. Перевіряючи вказані доводи та заперечення відповідача, наведені останнім під час участі в судовому засіданні 30.10.2025 року, суд враховує, що згідно наданої відповідачем довідки він проходить військову службу за мобілізацією з 03.06.2024 року, тому на нього не поширюються гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо звільнення від сплати процентів та штрафних санкцій за кредитним договором, що нараховані в 2018 році. Поряд з цим, суд враховує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постановах від 28.03.2018 року у справі №14-10цс18, від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18). Згідно кредитного договору та додатку №1 у вигляді Графіку платежів вбачається, що строк кредитування за договором становив 30 днів, а проценти за користування кредитом за вказаний строк становили 1080 грн. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення процентів понад суму в розмірі 1080 грн. та штрафних санкцій в сумі 11580 грн., які згідно долученого до позову розрахунку нараховані поза межами строку кредитування, не грунтуються на законі, умовах кредитного договору та задоволенню не підлягають. В зв`язку з цим, позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 5080 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 4000 грн. та за процентами в сумі 1080 грн. З урахуванням цього, у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України з відповідача за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року підлягають стягненню інфляційні втрати та 3% річних виходячи із суми заборгованості в розмірі 5080 грн., а саме: інфляційні втрати в сумі 1110 грн. 82 коп., 3% річних в сумі 463 грн. 62 коп. Всього таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти в сумі 6654 грн. 44 коп. В іншій частині в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України та пропорційно до задоволених позовних вимог (28,66% від ціни позову) з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі в сумі 694 грн. 26 коп. В частині стягнення витрат на правову допомогу суд враховує, що на підтвердження понесених витрат позивачем до позову було долучено лише акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги від 12.08.2025 року між ТОВ «ВІН ФІНАНС» та Адвокатським бюро «Анастасії Міньковської» щодо підготовки позовної заяви на суму 5000 грн., з якого не вбачається надання правничої допомоги саме за підготовку позовної заяви щодо стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] . Будь-яких інших доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу у даній справі, позивачем суду не представлено. Таким чином, в стягненні витрат на правову допомогу позивачу слід відмовити за недоведеністю належними доказами факту понесення відповідних витрат.

Outcome: partial