Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

І. Описова частина 1.1. Короткий виклад позиції позивача та відповідача У жовтні 2025 року ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит Капітал» звернулось до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13.03.2020 між первісним кредитодавцем ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем укладено споживчий кредитний договір № 2128588 в електронній формі. За умовами договору відповідачу надано кредитні кошти, а відповідач зобов`язалася повернути кредит у визначений договором строк та сплатити проценти за користування ним. Позивач зазначає, що відповідач належним чином зобов`язання не виконала, у встановлені строки кредит та проценти не сплатила, у зв`язку з чим утворилася прострочена заборгованість. Станом на дату подання позову позивач визначає загальний розмір заборгованості 15 400,00 грн, що складається з 10 000,00 грн заборгованості за тілом кредиту; 5 400,00 грн - заборгованість за процентами. Також позивач посилається на те, що право грошової вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на підставі договору факторингу, укладеного 07.12.2020 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», унаслідок чого позивач набув статусу нового кредитора за зобов`язанням відповідача. Крім стягнення заборгованості за кредитним договором позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, а саме: судовий збір - 2 422,40 грн; витрати на професійну правничу допомогу - 8 000,00 грн У відзиві відповідачка [PERSON] заперечила проти позову та просила відмовити у його задоволенні. Обґрунтовуючи свою позицію, відповідачка зазначає, що кредитний договір із ТОВ «Авентус Україна» не укладала, на веб-ресурсах кредитодавця не реєструвалася, заявку на кредит не подавала, акцепту кредитної пропозиції не здійснювала, електронним підписом/одноразовими ідентифікаторами для укладення договору не користувалася, а кредитних коштів не отримувала. Також вказує, що матеріали справи не містять належних доказів, які підтверджують факт укладення договору саме з нею та погодження істотних умов. Окремо відповідачка заперечує факт перерахування коштів на її користь: зазначає, що не встановлено належність банківської картки, на яку, за твердженням позивача, здійснювалося перерахування 13.03.2020, та вважає неналежною/недопустимою довідку платіжного сервісу (ТОВ ФК «Вей Фор Пей»), на яку посилається позивач, зокрема через відсутність належних реквізитів/підпису та невідповідність ідентифікаційних даних (коду/ідентифікатора), наведених у документах. Крім того, відповідачка вказує, що умови кредитування є несправедливими та економічно невигідними для споживача (зокрема щодо розміру процентів), а також зазначає про відсутність правових підстав для нарахування/стягнення штрафних санкцій, посилаючись на законодавчі обмеження відповідальності позичальника у період дії воєнного стану. Відповідачка також заявляє про сплив позовної давності, обґрунтовуючи це тим, що строк кредитування за договором, на який посилається позивач, закінчився у 2020 році, після чого позивач звернувся до суду лише у жовтні 2025 року, і просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності. Щодо процесуального статусу позивача відповідачка заперечує належність доказів відступлення права вимоги (факторингу), вказує на відсутність у матеріалах справи належних документів, які б підтверджували перехід права вимоги саме за цим зобов`язанням та виконання умов договору факторингу (зокрема, документів щодо повної оплати/актів приймання-передачі з індивідуалізацією боржника й договору). Також у відзиві наведено заперечення щодо підтвердження повноважень представника позивача та обґрунтованості заявлених витрат на професійну правничу допомогу, зокрема через відсутність належних доказів їх фактичного понесення та співмірності. 1.2. Рух справи в суді та процесуальні рішення Позовна заява ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит Капітал» 29.10.2025 надійшла до Соснівського районного суду м. Черкаси. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.11.2025 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Одночасно задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів в АТ КБ «ПриватБанк». Відповідачкою [PERSON] 25.11.2025 подано відзив на позовну заяву. Суд 14.01.2026 перейшов до стадії ухвалення рішення. 1.3. Позиція сторін у судовому засіданні Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши заяви про те, що просить проводити судові засідання без участі представника позивача. Представник відповідача Пастухов О.В. в судовому засідання заперечував проти задоволення позову, просила відмовити в його задоволенні з підстав наведених у відзиві. ІІ. Мотивувальна частина рішення 2.1. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, оцінка суду Між ТОВ «Авентус Україна» (товариством) та [PERSON] (споживачем) 13.03.2020 був укладений в електронній формі договір про надання споживчого кредиту № 2128588, який підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором А156565. Згідно умов вищевказаного договору товариство надає споживачу кредит у розмірі 10 000,00 грн, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Строк кредиту становить 30 днів. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених у розділі 4 договору (п. 1.4). Пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаної дії споживачем (п. 4.3). Товариство має право, але не обов`язок протягом строку для надання відповіді акцептувати пропозицію (оферту) споживача про продовження строку користування кредитом шляхом направлення споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту (з зазначенням нової дати повернення) на номер мобільного телефону та/або адресу електронної пошти, повідомлені товариству споживачем в особистому кабінету/зазначені в договорі (п. 4.4) Стандартна процентна ставка становить 1,8 % в день та застосовується у межах строку кредиту, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки. Знижена процентна ставка становить 0,90 % в день. (п. 1.5.1, 1.5.2). Кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] , реквізити якої надані споживачем товариству з метою отримання кредиту. Відповідачу було надано кредитні кошти в сумі 10 000,00 грн шляхом їх перерахування на її платіжну картку № [NUMBER] , що підтверджується листом від 18.07.2025 № 5725-ВП ТОВ «Вей Фор Пей», наданого первісному кредитору на виконання договору від 20.04.2017 № ВП-200417-1, а також відповіддю АТ КБ «ПриватБанк», наданої 19.11.2025 на виконання ухвали суду. Згідно із карткою обліку договору (розрахунком заборгованості) [PERSON] за основною сумою заборгованості в розмірі 10 000,00 грн з 13.03.2020 до 08.04.2020 (всього 27 днів) нараховувалися процента за зниженою процентною ставкою 90 грн в день. [PERSON] 08.04.2020 сплачено 2 430,00 грн, які зараховано в рахунок погашення процентів. У подальшому з 09.04.2020 до 08.05.2020 (всього 30 днів) проценти нараховувалися за стандартною ставкою 180 грн в день. Всього нараховано 15 400,00 грн. Підпунктом 3 п. 5.1 договору передбачено, що товариство має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди споживача. Між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит Капітал» 07.12.2020 укладений договір факторингу № ККАУ-07122020, на підставі якого до ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит Капітал» перейшло право грошової вимоги заборгованості до боржників, які зазначені в реєстрі боржників, в тому числі і право вимоги заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 2128588 від 13.03.2020, укладеним із [PERSON] . Розмір кредитної заборгованості відповідача становив 15 400 грн. Оцінюючи доводи сторін та надані докази суд зазначає наступне. Щодо укладення договору позики Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. За змістом ч. 1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронним підписом одноразового ідентифікатору є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Положеннями ч. 1 та 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Як встановлено судом, договір позики від 13.03.2020 № 2128588 укладений в електронній формі, що відповідає приписам ст. 207 ЦК України із застосуванням Закону України «Про електронну комерцію» та підписаний сторонами, відповідно до вимог ст. 12 вказаного Закону. Зміст спірного договору позики містить персональні дані позичальника, зокрема прізвище, ім`я, по батькові [PERSON] , паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків, адресу проживання, номер телефону, електронну адресу, а також масковані реквізити банківського рахунку, на який здійснювалося зарахування коштів. Наявність у договорі такого обсягу індивідуалізуючих відомостей у сукупності з підписанням договору одноразовим ідентифікатором свідчить про те, що договір формувався та акцептувався у процесі ідентифікації користувача в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця з використанням введених ним персональних даних та контактних реквізитів. Суд зауважує, що укладення договору позики шляхом приєднання в електронній формі передбачає, що позичальник, створюючи особистий кабінет, вводить та підтверджує власні персональні дані, а подальше підписання правочину одноразовим ідентифікатором є завершальним етапом вираження волі на укладення договору. У цьому контексті наявність у договорі персональних даних відповідача узгоджується з механізмом укладення електронного договору та підтверджує його належність саме відповідачу. Відповідач не навів конкретних обставин та не надав доказів того, що її персональні дані та/або засоби зв`язку (номер мобільного телефону, адреса електронної пошти), за допомогою яких у системі кредитодавця здійснювалась ідентифікація та підписання електронного правочину, були використані третіми особами без її волі та відома. Зокрема, матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до банківської установи, оператора мобільного зв`язку чи правоохоронних органів із заявами про втрату/крадіжку платіжного інструменту, мобільного пристрою, несанкціонований доступ до її облікових записів або вчинення щодо неї шахрайських дій, а також доказів блокування відповідних реквізитів чи оскарження фінансових операцій. Саме по собі формальне заперечення факту укладення договору без наведення та доведення обставин, які об`єктивно ставлять під сумнів автентичність волевиявлення та належність електронного підпису, не спростовує юридичної сили електронного правочину, оформленого відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». При цьому, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, тоді як заперечення відповідача у цій частині ґрунтуються переважно на припущеннях. Додатково суд ураховує, що факт надання кредитних коштів підтверджується наданими позивачем доказами, зокрема листом платіжного сервісу та відповіддю банківської установи, витребуваною ухвалою суду, а перерахування здійснено на платіжну картку, реквізити якої зазначені у договорі як надані споживачем для отримання кредиту. Відповідач не надала суду належних і допустимих доказів на спростування наведених відомостей, зокрема доказів того, що зазначена платіжна картка їй не належить або що грошові кошти на неї не надходили. За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем доведено факт укладення електронного кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів, а доводи відповідача щодо відсутності ідентифікації та неукладення договору є необґрунтованими. Одночасно суд визнає необґрунтованими доводи відповідача про неможливість укладення спірного договору з огляду на те, що вона з квітня 2018 року до лютого 2021 року перебувала за межами України та працювала у Франції. Сам по собі факт перебування особи за кордоном не виключає можливості укладення правочину в електронній формі, оскільки такий правочин вчиняється дистанційно шляхом використання інформаційно-телекомунікаційних засобів зв`язку та не потребує фізичної присутності сторін на території України. Крім того, надані відповідачем копії сторінок закордонного паспорта не підтверджують її безперервного перебування за межами України саме у дату укладення договору та отримання кредитних коштів 13.03.2020. Навпаки, із відміток у паспорті [PERSON] вбачається, що 02.03.2020 зафіксовано виїзд із Шенгенської зони, при цьому відомостей (відміток) про подальший в`їзд до Шенгенської зони судом не виявлено. За таких обставин посилання відповідача на перебування за кордоном як на підставу неможливості укладення електронного кредитного договору є припущенням та не спростовує встановлених судом обставин щодо укладення договору і перерахування кредитних коштів. Щодо видачі грошових коштів за договором позики Відповідачу було надано кредитні кошти в сумі 10 000,00 грн шляхом їх перерахування на її платіжну картку № [NUMBER] , що підтверджується листом від 18.07.2025 № 5725-ВП ТОВ «Вей Фор Пей», наданого первісному кредитору на виконання договору від 20.04.2017 № ВП-200417-1, а також відповіддю АТ КБ «ПриватБанк», наданої 19.11.2025 на виконання ухвали суду. Згідно із карткою обліку договору (розрахунком заборгованості) [PERSON] за основною сумою заборгованості в розмірі 10 000,00 грн з 13.03.2020 до 08.04.2020 (всього 27 днів) нараховувалися процента за знищеною процентною ставкою 90 грн в день. [PERSON] 08.04.2020 сплачено 2 430,00 грн, які зараховано в рахунок погашення процентів. У подальшому з 09.04.2020 до 08.05.2020 (всього 30 днів) проценти нараховувалися за стандартною ставкою 180 грн в день. Всього нараховано 15 400,00 грн. Суд також враховує, що з матеріалів справи вбачається здійснення відповідачем часткового погашення заборгованості за договором позики у сумі 2 430,00 грн, які зараховано в погашення процентів. Така поведінка відповідача є об`єктивним підтвердженням того, що зобов`язання за договором фактично виконувалося сторонами, а позичальник здійснював платежі саме в межах спірних правовідносин. Оцінюючи доводи відповідача про недоведеність отримання коштів, суд виходить з того, що обов`язок доказування покладений на сторони, а обставина має бути доведена за стандартом більшої переконливості (вірогідності). Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що обставину слід доказувати так, аби висновок про її існування з урахуванням поданих доказів був вірогіднішим, ніж протилежний, і при цьому не може застосовуватися підхід «доки інша сторона не спростує» (концепція негативного доказу) (постанова ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). У цій справі сукупність наданих позивачем доказів (документи платіжного сервісу, первісного кредитора, банківської установи) у поєднанні з установленим фактом часткового погашення відповідачем заборгованості свідчить про реальність надання позики та отримання коштів саме в межах договору № 2128588 від 13.03.2020. Натомість відповідач, заперечуючи факт отримання кредиту, не надав жодних переконливих доказів протилежного (зокрема, виписки з банківського рахунку/картки за відповідний період, довідки банку про відсутність зарахування коштів, інших документів, що підтверджували б помилковість або відсутність операції). Додатково суд враховує, що здійснення відповідачем платежів у погашення тіла кредиту та процентів є поведінкою, несумісною із запереченням факту отримання кредиту, та свідчить про визнання ним як факту існування зобов`язання, так і обов`язку щодо його виконання. Отже, доводи відповідача про неотримання кредитних коштів суперечать його попередній поведінці, є непослідовними та відхиляються судом. За таких обставин суд доходить висновку, що позивач довів факт видачі та отримання відповідачем грошових коштів у сумі 10 000,00 грн за договором про надання споживчого кредиту позики № 2128588 від 13.03.2020, а заперечення відповідача щодо відсутності такого факту є необґрунтованими. Щодо правонаступництва За нормою ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно із ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Однак відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 23.09.2015 у справі № 6-979ц15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку щодо погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. З матеріалів справи судом встановлено таке. ТОВ «Авентус Україна» (кредитор) та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» 07.12.2020 (новий кредитор) укладено договір про відступлення прав вимоги № ККАУ-07122020, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» відступає ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за плату належні йому права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до п. 6.2.3 договору право вимоги переходять до нового кредитора з моменту підписання сторонами цього договору, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. При цьому виконання новим кредитором та кредитором умов, що визначені цим пунктом, є необхідною та достатньою підставою для оформлення відступлення права вимоги. Додаткового оформлення відступлення права вимоги у цих випадках не вимагається. ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» 07.12.2020 підписано акт приймання передачі реєстру боржників від 07.12.2020 до договору відступлення прав № ККАУ-07122020. Відповідно до витягу з реєстру боржників до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перейшло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 2128588 від 13.03.2020, укладеним із [PERSON] . Розмір кредитної заборгованості відповідача становив 15 400,00 грн. Платіжною інструкцією від 07.12.2020 № 20365 підтверджується, що ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» перерахувало ТОВ «Авентус Україна» 667 472,80 грн як компенсацію за придбання прав вимоги. За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем надано належні та допустимі докази переходу до нього права грошової вимоги за спірним кредитним договором, а саме: договір відступлення прав вимоги (факторингу) № ККАУ-07122020 від 07.12.2020, акт приймання-передачі реєстру боржників та витяг з реєстру боржників, у якому ідентифіковано відповідача та кредитний договір № 2128588 від 13.03.2020 із зазначенням розміру заборгованості 15 400,00 грн. Указані документи у сукупності підтверджують набуття ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» статусу нового кредитора у зобов`язанні. Посилання відповідача на відсутність належного підтвердження правонаступництва суд оцінює критично, оскільки умови договору відступлення передбачають перехід прав вимоги з моменту підписання договору сторонами, а факт підписання сторонами реєстру боржників та акта його приймання-передачі підтверджує конкретизацію (індивідуалізацію) відступлених вимог щодо відповідних боржників. Додатково суд ураховує, що наявна в матеріалах справи платіжна інструкція від 07.12.2020 № 20365 підтверджує здійснення позивачем оплати на користь первісного кредитора, що узгоджується з відплатним характером договору факторингу та свідчить про реальність правочину між кредитодавцем і позивачем. Доводи відповідача про неповідомлення її про відступлення права вимоги також не є підставою для відмови у позові, оскільки, відповідно до наведених норм та правової позиції Верховного Суду України, неповідомлення боржника про заміну кредитора не припиняє зобов`язання та не звільняє боржника від обов`язку погашення заборгованості, а лише впливає на ризик належного виконання (боржник має право здійснити платіж первісному кредитору за відсутності повідомлення/доказів відступлення). У даній справі відповідач доказів виконання зобов`язання первісному кредитору або новому кредитору не надала, а тому підстави вважати зобов`язання припиненим відсутні. Щодо невиконання відповідачем зобов`язання Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Згідно зі ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло право вимоги до [PERSON] за договором позики від 13.03.2020 № 2128588 на суму 15 400 грн, із яких заборгованість за тілом кредиту 10 000,00 грн, заборгованість за процентами 5 400,00 грн. Відповідач контррозрахунку заборгованості суду не надала. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Оцінюючи надані сторонами докази, суд враховую правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 26.07.2023 у справі № 757/2278/14-ц, відповідно до якої у розподілі тягаря доведення позову саме на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність заборгованості, яка підлягає стягненню з позичальника та поручителя на користь кредитора, а відповідачі мають довести, що у них немає такого обов`язку у зв`язку з відсутністю заборгованості, яка підлягає стягненню, або що розмір заборгованості не відповідає дійсності. Разом з тим, відповідачем не спростовано належними засобами доказування наявність заборгованості перед позивачем. З урахуванням установленого, суд приходить до висновку, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконала, у передбачений в договорі строк, кошти не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10 000,00 грн, що підлягає стягненню з відповідача. Стосовно стягнення відсотків за користування кредитними коштами суд зазначає таке. Як уже зазначалося раніше, сторони погодили такі умови кредитування: сума кредиту 10 000,00 грн, строк кредиту 30 днів, знижена процента ставка 0,90 %, стандартна процента ставка 1,80 %. Товариство має право, але не обов`язок протягом строку для надання відповіді акцептувати пропозицію (оферту) споживача про продовження строку користування кредитом шляхом направлення споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту (з зазначенням нової дати повернення) на номер мобільного телефону та/або адресу електронної пошти, повідомлені товариству споживачем в особистому кабінету/зазначені в договорі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти сплачуються щомісяця до дня повернення позики. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Положення абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Вказані висновки щодо застосування ч. 1 ст. 1050 та ст. 625 ЦК України у їх взаємозв`язку викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, від 04.02.2020 у справі №912/1120/16. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зазначила, що припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 у справі 910/17048/17, щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). За встановлених обставин суд виходить із того, що погоджений сторонами строк кредитування становив 30 днів, а отже нарахування процентів за користування кредитом як плати за правомірне користування можливе лише в межах цього строку, якщо інше не доведено належними та допустимими доказами. Матеріали справи містять умови договору щодо можливості продовження строку кредиту (п. 4.3, 4.4), однак передбачений договором механізм пролонгації передбачає вчинення споживачем відповідних дій (оферти шляхом здійснення платежу не менше суми нарахованих та несплачених процентів) та акцепт такої пропозиції кредитодавцем у встановлений строк, зокрема шляхом направлення споживачу повідомлення про погодження нового строку кредиту. Разом із тим позивач не надав суду доказів, які б підтверджували, що строк кредитування за договором було продовжено (пролонговано) відповідно до умов договору, зокрема: доказів направлення відповідачу кредитодавцем/позивачем повідомлення про акцепт пролонгації із зазначенням нової дати повернення кредиту, доказів укладення додаткової угоди (в електронній формі) або інших документів/електронних даних, що достовірно підтверджують факт погодження сторонами нового строку кредитування. За таких обставин суд не вбачає підстав вважати доведеним продовження строку дії зобов`язання щодо сплати процентів за користування кредитом поза межами первісного строку кредитування. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, кредит у розмірі 10 000,00 грн надано строком на 30 днів, протягом яких проценти нараховуються за зниженою процентною ставкою 0,90 % на день, що становить 90,00 грн на день, а загальна сума процентів за 30 днів становить 2 700,00 грн. Згідно з матеріалами справи, відповідачкою 08.04.2020 сплачено 2 430,00 грн, які зараховано в рахунок погашення процентів. Таким чином, у межах погодженого сторонами строку кредитування непогашеною залишається сума процентів 270,00 грн (2 700,00 грн 2 430,00 грн). У частині нарахування процентів після спливу первісного строку кредитування за стандартною ставкою (1,80 % на день) суд зазначає, що за відсутності доведеного факту пролонгації такі нарахування виходять за межі регулятивного періоду користування кредитом, а отже не можуть бути стягнуті як проценти за користування кредитом за ст. 1048 ЦК України. Питання відповідальності за прострочення грошового зобов`язання врегульовується положеннями ст. 625 ЦК України, однак позивач заявив вимоги саме про стягнення заборгованості за процентами як плати за користування кредитом, та не обґрунтував і не заявив окремо вимог про стягнення сум відповідальності за прострочення за період після спливу строку кредитування. З огляду на вказане суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково: у частині стягнення основної суми боргу 10 000,00 грн та процентів у межах строку кредитування у сумі 270,00 грн, а всього 10 270,00 грн. У решті вимог про стягнення процентів у сумі 5 130,00 грн (5 400,00 грн 270,00 грн) потрібно відмовити як таких, що не підтверджені належними доказами та нараховані поза межами погодженого сторонами строку кредитування без доведення пролонгації договору. Щодо строку позовної давності Статтею 256 ЦК унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України). За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст. 263 та 264 ЦК України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020. У зв`язку з цим, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24.00 год 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023. Поряд із цим Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17.03.2022. Надалі Законом України від 08.11.2023 № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024. Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності від 14.05.2025 № 4434-IX, який набрав чинності 04.09.2025 пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився до 04.09.2025. З огляду на це, в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 до 04.09.2025 перебіг строку звернення до суду зупинявся. Зазначені висновки відповідають тим, що наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24. Як убачається з матеріалів справи, строк виконання зобов`язання за спірним кредитним договором настав не пізніше 12.04.2020. Отже, з цього числа у відповідача виникло прострочення виконання грошового зобов`язання, а перебіг загальної позовної давності розпочався саме з цієї дати. При цьому, з 02.04.2020 діяв механізм продовження позовної давності на строк дії карантину (п. 12 розд. «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX), який тривав до 30.06.2023, а з 17.03.2022 - також продовження на строк дії воєнного стану (п. 19 у редакції Закону № 2120-ІХ) до 29.01.2024. Надалі з 30.01.2024 до 04.09.2025 перебіг позовної давності був зупинений (нова редакція п. 19, Закон № 3450-ІХ), а з 04.09.2025 зазначений пункт виключено (Закон № 4434-ІХ), що поновило перебіг строків. Позов подано 14.10.2025, тобто після поновлення перебігу позовної давності 04.09.2025 (у зв`язку з виключенням п. 19 розд. «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України Законом № 4434-ІХ) минуло 40 календарних днів. З огляду на викладене, суд виходить з того, що перебіг позовної давності щодо спірних правовідносин з 12.04.2020 зазнав законодавчо встановленого впливу: під час дії карантину строки позовної давності продовжувалися (з 02.04.2020 до 30.06.2023), надалі - у період дії воєнного стану до 29.01.2024 також продовжувалися, а з 30.01.2024 до 04.09.2025 перебіг позовної давності зупинявся. Тому станом на дату звернення позивача до суду (14.10.2025) строк позовної давності не сплив, а наведені відповідачем доводи про його сплив є безпідставними. Щодо розподілу судових витрат Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 2 422,40 грн та заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн. Оскільки позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, то на підставі ч. 1, 2ст.141 ЦПК України до стягнення із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1 615,74 грн (пропорційно до задоволених позовних вимог із розрахунку: 2422,40 грн /сума плаченого судового збору/ х 66,7 % /відсоток на який задоволено позовні вимоги/ = 1 615,74 коп.). Стосовно заявлених до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 2 ст. 133 ЦПКУкраїни). За положеннями ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, серед іншого, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн до позовної заяви позивачем додано договір про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025, укладений між Адвокатським об`єднанням «Апологет» в особі керуючого партнера Усенка М.І. та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», акт № 74 від 08.10.2025 наданих послуг, детальний опис наданих послуг від 08.10.2025, ордер про надання правничої допомоги. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268). Верховний Суд у постанові від 19.02.2024 у справі № 490/7096/21 та від 22.05.2024 у справі № 205/5969/15-ц вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. У постанові від 22.05.2024 у справі № 205/5969/15-ц також зауважено, що подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17.04.2024 у справі № 756/6927/20, від 04.04.2024 у справі № 701/804/21, від 10.04.2024 у справі № 530/259/21, від 10.04.2024 у справі №367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Отже, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При вирішенні питання стягнення витрати на правову допомогу суд бере до увагу, що предмет спору відноситься до справ незначної складності (справа є малозначною) та не потребує значних витрат часу на виконання відповідних робіт щодо усної консультації, правового аналізу та підготовки позовної заяви, з огляду на сталу практику національних судів зі спірних правовідносин. Враховуючи категорію та складність справи, ціну позову, сталу судову практику щодо розгляду подібних справ, обсяг наданих адвокатом послуг та

Outcome: partial