Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог Позивач шляхом використання Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи «Електронний суд» звернувся з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №491120-12/2024 від 22.12.2024 в сумі 42380,00 грн, яка складається із суми заборгованості: за кредитом 16300,00 грн, за процентами 17930,00 грн, штраф 8150,00 грн. Позов обґрунтований тим, що 22.12.2024 між ТОВ «Стар Файненс Груп» та [PERSON] з використанням інформаційно-комунікаційної системи в електронній формі був укладений договір №491120-12/2024 про надання фінансового кредиту на суму 16300,00 грн на строк 120 днів з кінцевою датою погашення кредиту 20.04.2025, зі сплатою процентів у розмірі 1 % в день. Представник позивача зауважує, що свої зобов`язання за кредитним договором товариство виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти в строки та на умовах, передбачених договором. Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 42380,00 грн, яку позивач просить стягнути на свою користь. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 8500,00 грн. ІІ. Процедура та позиції сторін Відповідно до ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 25.06.2025 у справі відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін; задоволено клопотання представника ТОВ «Стар Файненс Груп» і витребувано з АТ КБ Комерційний Банк «Приватбанк» інформацію: чи була емітована на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , платіжна карта № [NUMBER] ; щодо наявності у [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , карткового рахунку, відкритого у банку станом на 22.12.2024; щодо надходження на картковий рахунок № [NUMBER] грошових коштів у розмірі 16 300,00 гривень в період з 20.12.2024 по 22.12.2024; на чиє ім`я (вказати прізвище, ім`я, по батькові, дату народження, РНОКПП особи) випускалася банківська картка № [NUMBER] із зазначенням фінансового номеру мобільного телефону власника, прив`язаної до цієї картки; про рух коштів (виписку) по банківській картці № [NUMBER] за період з 20.12.2024 по 22.12.2024, з відображенням часу зарахування коштів; інформацію про номер телефону, на який відправлялася інформація про операції за платіжною карткою № [NUMBER] у період з 20.12.2024 по 22.12.2024 01.08.2025 на виконання вимог ухвали суду від 25.06.2025 АТ КБ «ПриватБанк» направило документи, які витребовував суд (а.с. 52-55). 18.11.2025 представник відповідача - адвокат Козлов А.І. направив письмові пояснення на позовну заяву (а.с. 67-72), в яких вказав, що відповідач позов визнає частково в частині наявності заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 16300,00 грн. Представник відповідача у поясненнях заперечує проти стягнення заборгованості за відсотками, які нараховані в розмірі 17930,00 грн. Вважає їх нарахування в такому розмірі несправедливим та непропорційним, таким, що суперечить положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначає, що вказана сума відсотків становить 100% від суми фінансового кредиту, що суперечить принципам розумності та добросовісності, призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків позичальника як споживача послуг. Також в поясненнях на позовну заяву адвокат посилається на те, що відповідач проходить військову службу у Збройних Силах України, а тому згідно з п. 15 ч.1 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» підстави для нарахування та стягнення відсотків за користування кредитними коштами та штрафних санкцій з [PERSON] відсутні. Представник відповідача звертав увагу, що всупереч вимогами п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії воєнного стану позивачем здійснено нарахування штрафу в розмірі 8150,00 грн. Крім того, адвокат Козлов А.І. зазначає, що заявлена до стягнення сума витрат на правничу допомогу в малозначній справі в розмірі 8500,00 грн є значно завищеною, неспівмірою зі складністю справи та становить для відповідача надмірний тягар. В судове засідання представник позивача Нікіпелова К.Є. не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 74,75). Адвокат Козлов А.І. в судове засідання 14.01.2026 направив заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 78). За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі ст. 244 ЦПК України в судовому засіданні 14.01.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, складення якого відкладено до 19.01.2026. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За правилами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. ІV. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження та мотиви суду Судом встановлено, що відповідно до положень ст.ст. 626, 627, 638, 639, 1048, 1054 ЦК України 22.12.2024 між ТОВ «Стар Файненс Груп» та [PERSON] в електронному вигляді був укладений договір №49120-12/2024 про надання фінансового кредиту, який підписаний відповідачем електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором Y927 (а.с. 7-17). Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «Стар Файненс Груп»» надало [PERSON] кредитні кошти в сумі 16300,00 грн на таких умовах: строк кредитування 120 днів; останній день погашення кредиту 20.04.2025, процентна ставка в розмірі 1% в день на залишок заборгованості, що є платою за користування кредитом, процентна ставка фіксована; загальні витрати по кредиту складають 19560,00 грн (пункти договору 1.1-1.4.1). Пунктом 1.6 Договору визначено, що кредит надається клієнту в безготівковій формі на рахунок клієнта на платіжну картку № [NUMBER] . В пункті 7.1 договору передбачено, що він вважається укладеним з моменту його підписання електронними підписами і він діє протягом строку, вказаного в п. 1.2. договору. Додаток №1 до Договору про надання фінансового кредиту №49120-12/2024 від 22.12.2024, підписаний [PERSON] електронним цифровим підписом Y927, містить Графік платежів, дата видачі кредиту 22.12.2024, кількість днів у розрахунку 120, чиста сума кредиту у розрахунковому періоді 35860,00,00 грн, сума кредиту за договором 16300,00 проценти за користування кредитом 19560,00 грн, реальна річна процентна ставка 2428,90 %, загальна вартість кредиту 35860,00 грн (а.с.15). На виконання умов договору 22.12.2024 відповідачу було надано кредитні кошти в розмірі 16300,00 гривень шляхом здійснення переказу на банківський рахунок [PERSON] , зазначений ним в кредитному договорі № [NUMBER] , що також підтверджується випискою за договором по картковому рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] , яка на запит суду надійшла з АТ КБ "ПриватБанк" (а.с. 21-22, 55). З матеріалів справи, досліджених судом, встановлено, що ТОВ «Стар Файненс Груп» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] можливість користуватись кредитними коштами. Разом з тим, відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати інших платежів за договором не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість. У поясненнях на позовну заяву представник відповідача не заперечував факт укладення [PERSON] кредитного договору №49120-12/2024 від 22.12.2024, його умов, отримання кредитних коштів в сумі 16300,00 грн. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість [PERSON] за кредитним договором №49120-12/204 від 22.12.2024 становить: 16300,00 грн - за тілом кредиту, 17930,00 грн - за відсотками, які нараховані за період з 22.12.2024 по 10.04.2025, тобто в межах строку кредитування, який суд визнає правильним і таким, що відповідає умовам укладеного договору та нормам матеріального права, які регулють кредитні правовідносини (а.с. 23-24). У письмових пояснення адвокат Козлов А.І. заперечував правомірність нарахування відсотків за кредитним договором в розмірі 17930,00 грн, посилаючись на положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вважаючи їх розмір завищеним та несправедливим. Суд не погоджується з такими аргументами представника відповідача з огляду на таке. Дійсно, відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими визнаються, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Проте, встановивши обставини цієї справи, суд вважає, що умови укладеного між сторонами договору не можуть вважатись несправедливими. За умовами укладеного між сторонами договору вбачається, що кредит надавався відповідачу на строк 120 днів, відсоткова ставка за користування кредитними коштами становила1% в день. На такі умови відповідач погодився добровільно, орієнтована вартість кредиту, зокрема, сума відсотків, яка підлягала сплаті в розмірі 19560,00 грн, були відомі йому в момент укладення та підписання договору, зазначені в Графіку платежів (а.с. 15). Отже, судом встановлено, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору кредитування, позичальник на власний розсуд погодився з умовами кредитування, що відповідає положенням ст.ст. 626, 628 ЦК України, а відтак договір є обов`язковим до виконання його сторонами. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19. За приписами ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №2-383/2010 виснувано, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів на спростування презумпції правомірності договору про надання фінансового кредиту або окремих його частин. Зазначений договір або окремі частини недійсними у судовому порядку не визнані. Сторонами було погоджено процентну ставку, яку має сплатити відповідач у межах строку кредитування. Умови кредитного договору щодо розміру процентів за користування коштами та річної процентної ставки в цій справі не можна вважати несправедливими, оскільки розмір процентів за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України. Суд звертає увагу на те, що враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, відповідач мав можливість не вступати у кредитні відносини із позивачем, якщо дійсно вважав встановлений розмір процентів за користування коштами несправедливим. Натомість відповідач погодив зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши кредитний договір, [PERSON] засвідчив, що погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, які визначені договором. Суд звертає увагу, що відповідач, отримавши 22.12.2024 кредит на умовах договору в розмірі 16300,00 грн станом на день розгляду справи не здійснив жодного платежу на повернення кредитних коштів, що підтверджується змістом розрахунку заборгованості (а.с. 23-24). З огляду суму кредиту в розмірі 16300,00 грн, нараховані відповідно до умов укладеного договору відсотки в сумі 17930,00 грн, суд не вважає їх надмірними або непропорційними, сума відсотків фактично дорівнює сумі отриманого кредиту, а тому суд відхиляє аргументи представника відповідача, що позивачем не дотримані норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» при нарахуванні відсотків за кредитним договором. Також у поясненнях по суті справи представник відповідача посилався на те, що відповідач проходить службу в Збройних Силах України, а тому позивачем неправомірно йому нараховані відсотки. Представник відповідача долучив до письмових пояснень довідку з [INFO] №08-1613 від 15.09.2025, зі змісту якої вбачається, що солдат [PERSON] проходить службу за призовом під час мобілізації на особливий період у [NUMBER] прикордонному загоні (військова частина з місцем дислокації [ADDRESS] ) з 02.05.2025 (а.с. 71). Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції на момент укладення кредитного договору) військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. З поданих представником відповідача документів вбачається, що відповідач призваний для проходження військової служби під час мобілізації з 02.05.2025, тобто на момент укладення кредитного договору 22.12.2024 та в період нарахування відсотків з 22.12.2024 по 10.04.2025 відповідач не був військовослужбовцем і на нього не розповсюджувались пільги, передбачені нормами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Крім того, суд звертає увагу, що на підставі п. 15 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці звільняються від нарахування відсотків, пені, штрафних санкцій на період проходження військової служби, а не від їх стягнення у зв`язку з порушенням виконання грошового зобов`язання. Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, позивач, окрім стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, просить стягнути з відповідача штраф в розмірі 8150,00 грн за неналежне виконання грошового зобов`язання. Частиною 1 ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до п. 18 Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і діє по теперішній час. Кредитний договір укладений [PERSON] під час дії воєнного стану, отже, на правовідносини, які склались між сторонами, поширюється дія п.18 Перехідних положень ЦК України. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 дія п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України розповсюджується на кредитний договір. Аналогічний правовий висновок щодо застосування п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, викладений у постанові Верховного Суду від 12.06.2024 у справі №910/10901/23. Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 року №183/7850/22 зазначив, що тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст.625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Практика Верховного Суду в цих правовідносинах є послідовною і незмінною. Отже, суд вважає, що нарахування штрафу за невиконання грошового зобов`язання в період дії воєнного стану є неправомірним, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Доказів повернення відповідачем усієї суми кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами матеріали справи не містять. Відповідачем до суду також не надано власного розрахунку заборгованості на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та її відсутності. Проаналізувавши надані позивачем докази в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, надавши оцінку нормам матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню частково з підстав, наведених вище по тексту рішення, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 16300,00 грн, відсотками за користування кредитом 17930,00 грн. В задоволенні вимоги про стягнення штрафу суд відмовляє за безпідставністю. V. Розподіл судових витрат Відповідно до положень частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених позивачем витрат з надання правничої допомоги представником позивача надано копії: договору про надання правничої допомоги від 01.04.2025, укладеного між ТОВ «Стар Файненс Груп» та адвокатським об`єднанням «КН Перший юридичний офіс», в п. 2.1 якого передбачено, що плата за надані послуги в розмірі 8500,00 грн надається за супровід претензійно-позовної діяльності стосовно одного позичальника, а також витягом з реєстру, який є додатком № 1 до договору про надання правничої допомоги від 01.04.2025, платіжною інструкцією №3083 від 03.04.2025 (а.с.26, 28-31). При цьому, до позовної заяви не долучений детальний опис робіт виконаних адвокатом конкретно в цій справі. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати з надання правничої допомоги підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених вимог (81%х8500,00 грн=6885,00 грн). Водночас, згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. В постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 та у додатковій постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц зазначено, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відповідно до послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved