Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

19 листопада 2025 року заявник через свого представника адвоката Власенко Л.В. звернулася до суду з вказаною заявою, в якій просить встановити факт належності їй Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , №2936, виданого 05 листопада 1996 року державним нотаріусом Коваль Н.В. з помилкою у написанні її прізвища як « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] » як у паспорті та неможливості виправити помилку через відмову нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Колісника Д.Ю. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Саратського районного суду Одеської області, 19 листопада 2025 року матеріали справи передані для розгляду судді Миргород В.С. Ухвалою суду від 19 листопада 2025 року призначено розгляд справи у порядку окремого провадження та витребувано у державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області засвідчену належним чином копію спадкової справи № 161-96, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 15 січня 2026 року від державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області Д.Ю. Колісника. Надійшла засвідчена належним чином копія спадкової справи № 161-96, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (Вх.№302/26-Вх від 15.01.2026 р.). Заявник та її представник адвокат Власенко Л.В. в судове засідання не з`явились, 15 січня 2025 року від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без їх участі та просять задовільнити заяву в повному обсязі (Вх. №313/26-Вх від 15.01.2026р.). Державний нотаріус Саратської державної нотаріальної контори Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, заяв та клопотань про відкладення слухання справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч.3 ст.211, ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності нез`явившихся учасників справи, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Дослідивши докази у справі, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з такого. 05 листопада 1996 року державним нотаріусом Коваль Н.В. зареєстровано у реєстрі за № 2936 та видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем майна якого « [PERSON] » (мовою оригіналу). Згідно з копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 06 серпня 1997 року Саратським РВ УМВС України в Одеській області, [INFO] в с. Успенівка Саратського району Одеської області народилася [PERSON] . Таким чином, існують розбіжності в написанні прізвища заявниці, як « [PERSON] » та « [PERSON] », при цьому, інші дані співпадають. На підтвердження факту належності Свідоцтва про право на спадщину заявником надано: копію свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 04 листопада 1983 року на підставі актового запису № 1055 Дворцом бракосочетания Кременчугского горисполкома, згідно з якого 04 листопада 1983 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (мовою оригіналу документа). Як вбачається з копії паспорту прізвище заявниці [PERSON] та на день формування заповіту, а згодом і видачі свідоцтва про право на спадщину остання прізвище не змінювала. В силу п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я та по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до роз`яснення п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Згідно з листом Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Встановлення факту належності свідоцтва про право на спадщину за заповітом має юридичне значення для заявника, оскільки від його встановлення залежить реалізація права власності майном, а встановити даний факт іншим чином неможливо. Спір про право відсутній, оскільки що Свідоцтво про право на спадщину за заповітом №2936 від 05 листопада 1996 року було видане на підставі заповіту, яким усе майно заповідалось [PERSON] , як єдиній спадкоємиці. Виправити помилку у правовстановлюючому документі не представляється можливим, оскільки державний нотаріус Н.В. Коваль, припинила свою діяльність, а листом державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Колісника Д.Ю. від 11 листопада 2025 року №675/01-16 заявнику роз`яснено про неможливість виправлення помилки у свідоцтві про право на спадщину за заповітом, оскільки виправлення технічної помилки застерігається нотаріусом, який вчинив нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням свого підпису і печатки на такому застереженні. Вказане виправлення у свідоцтві про право на спадщину змінює зміст документа та впливає на права особи, щодо якої було вчинено нотаріальну дію. Крім того, мали місце зміна печатки державної нотаріальної контори та призначення на посаду іншого нотаріуса, у зв`язку з чим рекомендовано звернутися до суду. Згідно з п. 6.16 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених Наказом Міністерств юстиції України 22.12.2010 № 3253/5 зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 23.12.2010 р. за № 1318/18613 зі змінами та доповненнями, у разі виявлення нотаріусом у тексті нотаріального документа, який створений ним у результаті вчинення нотаріальної дії технічної помилки, яка не змінює змісту документа та не впливає на права особи (іб) щодо якої (их) було вчинено нотаріальну дію (описка, друкарська або граматична помилка), нотаріус може виправити таку помилку. Виправлення помилки повинно відповідати відомостям, що містяться в документах, які були подані нотаріусу для вчинення нотаріальної дії, або отримані безпосередньо з єдиних та державних реєстрів. Виправлення технічної помилки застерігається нотаріусом, який вчинив нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням свого підпису і печатки на такому застереженні. Проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що вказана помилка в написанні прізвища заявника у Свідоцтві про право на спадщину за заповітом як « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] » виникла внаслідок неуважності посадової особи, яка видала документ, а також те, що іншим шляхом підтвердити належність заявнику правовстановлюючого документу неможливо, суд вважає доведеним факт належності [PERSON] правовстановлюючого документу: Свідоцтво про право на спадщину за заповітом №2936 від 05 листопада 1996 року, яке було видане на ім`я « [PERSON] », на одно поверховий житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці 0,26 га, належить [PERSON] , [INFO] . З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючого документу є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Outcome: approved