Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

Представник позивача, адвокат Дудка І.О. звернувся до Радивилівського районного суду Рівненської області з позовом до відповідача про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування позову зазначив, що позивач [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] . Від цього шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 14.04.2021р. шлюб між сторонами розірвано. 23.05.2025р. [PERSON] змінила ім`я та стала [PERSON] . Наразі [PERSON] перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині [NUMBER] . Від початку проходження [PERSON] військової служби, її діти проживають з батьком [PERSON] , який їх виховує та утримує. Також між сторонами 15.09.2022р. був укладений нотаріально договір щодо здійснення батьківських прав, відповідно до якого місце проживання дітей визначено з батьком [PERSON] . Оскільки мати [PERSON] не приймає участі у навчанні та вихованні дітей, не відвідує батьківські збори, не цікавиться їх успіхами, батько сумлінно виконує обов`язки, покладені на батьків - піклується про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, цікавиться навчанням у школі, постійно відвідує батьківські збори та заходи, які проводяться у закладі. Разом з цим, 17.08.2025р. позивач був призваний у Збройні Сили України по мобілізації та проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] . Тобто, обоє батьків малолітніх дітей наразі є військовослужбовцями. Діти залишилися без батьківського піклування та проживають з бабусею. Мати - [PERSON] звільнятися з військової служби не бажає та не заперечує, щоб батько встановив вказаний факт для можливості продовжувати самостійно виховувати дітей, про що надала нотаріально посвідчений афідевіт. Натомість позивач [PERSON] , у зв`язку з самостійним вихованням дітей, бажає звільнитися з військової служби, у зв`язку з чим йому необхідно надати до військової частини рішення суду про самостійне виховання та утримання дітей. Встановлення даного факту не суперечить закону і жодним чином не порушує прав і законних інтересів інших осіб. З огляду на такі обставини позивач звернувся до суду з вказаною заявою. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, суду пояснив, що із відповідачем були одружені. Від шлюбу мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами було розірвано рішення суду 14.04.2021р. Спочатку діти проживали з матір`ю, однак із серпня 2022 року стали проживати з ним. Мати у вересні 2022 року пішла на військову службу та на теперішній час на ній перебуває. Відповідач немає змоги виховувати дітей та не бажає цього, з дітьми спілкується нечасто, аліменти сплачує. Зазначив, що між ними укладено договір, відповідно до якого місце проживання дітей визначено з ним. Діти з вересня 2022р. постійно з ним проживають, він повністю піклується про них, займається вихованням. В серпні 2025р. його було мобілізовано. Діти залишилися без батьківського виховання, наразі проживають з бабусею. Мати не бажає звільнятися з військової служби. Він бажає виховувати дітей, а тому йому необхідно зазначене рішення суду для можливості звільнитися з військової служби. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника органу опіки та піклування Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, висновок щодо обставин справи суду надали. Заслухавши у судовому засіданні пояснення позивача, допитавши свідків, з`ясувавши думку дітей, дослідивши матеріали справи, надавши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до таких висновків. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження. На підставі рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 14.04.2021р. шлюб між сторонами розірвано. 15.09.2022р. сторони уклали між собою нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, згідно якого вирішили, що діти будуть проживати з батьком в [ADDRESS] , а також описали свої обов`язки у вихованні дітей як матері і батька. Згідно свідоцтва про зміну імені (серія [NUMBER] ), видане Пересипським відділом ДРАЦС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 23.05.2025р. [PERSON] , [INFO] змінила ім`я та прізвище на [PERSON] , [INFO] . Згідно з рішенням виконавчого комітету Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області №282 від 23.10.2024р. «Про визначення місця проживання дітей» вирішено визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Згідно з витягу із наказу командира в/ч [NUMBER] від 14.12.2024р. №372 солдата Черешньовську з 15.12.2024р. було зараховано до особового складу військової частини, яка прибула з військової частини [NUMBER] та згідно довідки форми 5 по теперішній час перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у в/ч [NUMBER] . Згідно довідки форми 5 від 29.10.2025р. №3037 солдат [PERSON] перебуває на військовій службі по мобілізації у військовій частині [NUMBER] по теперішній час. [PERSON] був мобілізований 17.08.2025р. 29.08.2025р. [PERSON] був наданий афідевіт, відповідно до якого остання підтверджує, що [PERSON] , [INFO] єдиний, хто має змогу надавати належний догляд та матеріальне забезпечення нашим малолітнім дітям: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , якого вони потребують, у зв`язку з тим, що я перебуваю на військовій службі. Інших членів сім`ї, які не є військовослужбовцями, та відповідно до закону зобов`язані утримувати моїх малолітніх дітей та які зобов`язані та можуть здійснювати постійний догляд відсутні. Як убачається з довідок Крупецького ліцею Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 21.08.2025р. діти [PERSON] та [PERSON] навчаються у Крупецькому ліцеї та перебувають на утриманні і вихованні батька [PERSON] . Відповідно до висновку органу опіки та піклування Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 08.12.2025р. №10-11/3877 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей дійсно встановлено факт самостійного виховання [PERSON] малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] до його мобілізації до лав ЗСУ до серпня 2025р. На теперішній час вихованням дітей займається бабуся [PERSON] , [INFO] , оскільки обоє батьків мобілізовані. В той же час факт самостійного утримання [PERSON] дітей не встановлено, оскільки на виконанні у Радивилівському ВДВС у Дубенському районі Рівненської області Львівського Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України знаходиться виконавче провадження щодо стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей. Згідно відповіді Радивилівського ВДВС у Дубенському районі Рівненської області від 11.12.2025р. №18089 встановлено, що на виконанні дійсно перебуває виконавче провадження [NUMBER], відкрите на підставі судового наказу №568/387/23 від 10.04.2023р., виданого Радивилівським районним судом Рівненської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 17.03.2023р. і до досягнення дітьми повноліття. Станом на 01.12.2025р. заборгованості зі сплати аліментів немає. Поряд з цим, під час розгляду справи у якості свідка була допитана [PERSON] , яка пояснила, що є бабусею малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . У 2021 році було розірвано шлюб між її сином [PERSON] та [PERSON] . Проте, мати дітей не мешкає з ними з серпня 2022 року. Батько займався вихованням дітей самостійно, мати дітьми не цікавиться. Обоє батьків наразі перебувають в лавах ЗСУ, тому діти фактично проживають з нею. Їй важко слідкувати за ними та виховувати дітей самотужки. Діти завжди питають де їх батько. Одночасно з цим, свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою позивача. З ним проживають діти [PERSON] та [PERSON] . Дітьми повністю займається батьком. Мати дітей спілкується з ними нечасто, починаючи з вересня 2022 року в гості приїжджала лише один раз. Наразі діти опинилися без батьківського піклування та знаходяться у бабусі. Діти в судовому засіданні підтвердили, що проживають з батьком, з матір`ю фактично не спілкуються, вона не цікавиться їх життям та бажають надалі проживати із батьком. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України і не є вичерпним. Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У справі, яка є предметом розгляду, позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання дітей. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дітей, і можливістю у зв`язку з цим звільнитися з військової служби. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України відповідно до статті 65 Конституції України, статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII), статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон № 1932-XII). 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом РФ, який триває і тепер. 24 лютого 2022 року Указом Президента України №69/2022 оголошено проведення загальної мобілізації. Відповідно до статті 4 Закону України від 21 жовтня 1993 року №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII) організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України. Водночас у статті 26 Закону №2232-XII встановлено перелік умов, за яких військовослужбовці мають право на звільнення з військової служби. Абзацом 5 п.3 ч.12 статті 26 Закону №2232-XII, зокрема, передбачено, що під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України. Отже, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки (військовослужбовці), які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право звільнення з військової служби за наведених підстав. Диспозиція частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду. Суд вважає, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін. Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом. Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях. У цій справі судом встановлено, що: 1) батьками малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] ; 2) на підставі рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 14.04.2021р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано; 3) після розлучення батьків малолітні [PERSON] та [PERSON] з вересня 2022 року проживають разом з батьком - [PERSON] та знаходяться на його вихованні; 4) мати [PERSON] сплачує аліменти на утримання дітей з квітня 2023р.; 5) з вересня 2022 року [PERSON] перебуває на військовій службі по контракту; 6) з серпня 2025 року [PERSON] був призваний до ЗСУ по мобілізації. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частинами 1 та 2 ст. 27 вказаної Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, у цій справі склалася життєва ситуація, коли при наявності обох батьків, які не позбавлені батьківських прав щодо дітей, самі діти залишилися без батьківської опіки та піклування. При цьому, мати дітей звільнятися з військової служби не бажає та не заперечує, щоб батько продовжував самостійно виховувати дітей, натомість батько, у зв`язку з самостійним вихованням дітей, бажає звільнитися з військової служби. З огляду на такі обставини, суд, обираючи між інтересами дітей, які залишилися без батьківського піклування та інтересами держави надає перевагу інтересам дітей, як цього вимагають норми Конвенції, тому, приймаючи до уваги, що встановлення вказаного факту необхідно позивачу для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дітей, і можливістю у зв`язку з цим звільнитися з військової служби, а встановити даний факт в позасудовому порядку неможливо, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог в частині самостійного виховання дітей. На підставі викладеного,

Outcome: partial