Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

28 березня 2025 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про поновлення її батьківських прав, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, в якому просила про поновлення її батьківських прав щодо малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , від яких вона була позбавлена на підставі рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 18 серпня 2023 року. Позов мотивує тим, що після ухвалення зазначеного рішення істотно змінилися обставини, які стали підставою для позбавлення її батьківських прав: позивачка разом із дітьми проживає у Королівстві Норвегія, фактично здійснює їх виховання та матеріальне забезпечення, створила належні житлово-побутові умови, має стабільні джерела доходу, а також підтвердила свою готовність та здатність належно виконувати батьківські обов`язки. З огляду на це позивачка вважає, що поновлення її у батьківських правах відповідає найкращим інтересам дітей та просить суд задовольнити позовні вимоги. Ухвалою від 31 березня 2025 року було відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 14 липня 2025 року було закрито підготовче провадження у справі та справа призначена до судового розгляду. Ухвалою суду від 22 вересня 2025 року закрито провадження у цивільній справі за позовом представника адвоката Савчука Романа Романовича, який діє в інтересах позивача [PERSON] до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про поновлення батьківських прав, на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року апеляційна скарга [PERSON] була задоволена, ухвала Богородчанського районного суду від 22 вересня 2025 року скасовано, а справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду. В судовому засіданні представник позивача адвокат Савчук Р.Р. доводи позову підтримав просив, задовольнити заявлені вимоги. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, відзив на позовну заяву не надав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, [PERSON] надав заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. З огляду на встановлення одночасного існування умов передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. З досліджених копій свідоцтв про народження дітей (а.с.9,10) вбачається, що позивач та відповідач є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З дослідженої копії рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 18 серпня 2023 року у справі № 338/10448/23, встановлено, що [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Позивач стверджує, що, незважаючи на позбавлення позивачки батьківських прав, сторони фактично відновили спільне проживання разом із малолітніми дітьми та в подальшому всі разом виїхали за межі території України та почали проживати у Королівстві Норвегія, де перебувають і на даний час. Позивачка зазначає, і це не спростовано матеріалами справи, що після ухвалення рішення суду від 18 серпня 2023 року вона не припиняла спілкування з дітьми, брала активну участь у їх вихованні, піклувалася про них, матеріально утримувала та забезпечувала всім необхідним для життя і розвитку. Також із наданих позивачкою копій документів, встановлено, що Управління соціального захисту сім`ї в місті Арендал (Королівство Норвегія) визначило порядок здійснення опіки над дітьми, за яким діти по черзі проживають один тиждень з батьком та один тиждень з матір`ю(а.с.87). Згідно з довідкою дошкільного навчального закладу від 16 січня 2025 року, малолітні [PERSON] та [PERSON] відвідують дитячий садок(а.с.80-81), при цьому мати забирає дітей відповідно до домовленостей із батьком. Таким чином, судом встановлено, що на цей час позивачка займається вихованням дітей, забезпечує їх належні житлові умови, піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, а також здійснює їх матеріальне утримання. Позивачка отримує дохід у вигляді соціальної допомоги(а.с.82), а також допомоги у зв`язку з проходженням навчання з вивчення норвезької мови, що підтверджується відповідними довідками. Крім того, згідно з Сертифікатом від 17 грудня 2024 року, позивачка пройшла курс Міжнародної програми розвитку дитини (ICDP), що включав 8 сесій, спрямованих на розвиток усвідомленого батьківства та ефективної взаємодії з дітьми. Також встановлено, що позивачка на підставі договору оренди житла (а.с.84) забезпечила належні житлові умови для проживання себе та малолітніх дітей. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно із частинами першою, третьою статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із частинами першою, четвертою статті 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України N 3 від 30.03.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов`язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. Отже, особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов`язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. Конвенція про права дитини ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України" (заява N 2091/13), установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Також ЄСПЛ у рішенні від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", (заява N 2091/13) та у рішенні від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України" (заява N 10383/09, § 100) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. ЄСПЛ у справі "Савіни проти України" вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 52). Таким чином, з наданих суду доказів убачається, що позивачка, незважаючи на позбавлення її батьківських прав, фактично на цей час приймає активну участь у житті дітей, опікувалася ними, приймає участь у їх вихованні та матеріальному забезпеченні. З листопада 2023 року діти проживали разом із обома батьками, а з серпня 2024 року у режимі почергового проживання з матір`ю та батьком, визначеному органом соціального захисту сім`ї за місцем їх проживання в місті Арендаль. При цьому суд бере до уваги, що з урахуванням бажання дітей та фактичних обставин останні місяці малолітні [PERSON] та [PERSON] фактично постійно проживають разом із позивачкою, яка забезпечує їм належні житлово-побутові умови, виховання та матеріальне утримання. Довідки з дошкільного навчального закладу, документи щодо отримання позивачкою соціальної допомоги, а також підтвердження її участі у програмі Міжнародного розвитку дитини (ICDP) свідчать про відповідальне ставлення позивачки до виконання батьківських обов`язків та її усвідомлене прагнення забезпечити гармонійний розвиток дітей. Суд також ураховує, що позивачка орендує житло, придатне для проживання разом із дітьми, має стабільні джерела доходу у вигляді соціальної допомоги та допомоги, пов`язаної з навчанням, що дає змогу забезпечувати базові потреби малолітніх дітей. Таким чином, суд доходить висновку, що обставини, які стали підставою для позбавлення позивачки батьківських прав, на теперішній час втратили актуальність, а поведінка та спосіб життя [PERSON] істотно змінилися у позитивний бік. Позивачка фактично виконує батьківські обов`язки, забезпечує належний догляд, виховання та розвиток дітей, а поновлення її у батьківських правах відповідає принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, закріпленому у статті 7 Сімейного кодексу України та статті 3 Конвенції ООН про права дитини. За таких обставин суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами і підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved