Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

Позивач - ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВІН ФІНАНС» - звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором від № 162224 від 17.05.2018 року у загальному розмірі 19 395, 63 грн, яка складається з суми заборгованості 14 820, 00 грн, суми інфляційних втрат 3240, 61 грн, суми 3% річних 1 335, 02 грн, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 25.07.2024 р. відповідно протоколу загальних зборів № 1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС». Наказом № 55-к від 25.07.2024 на виконання протоколу загальних зборів № 1706 внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів товариства. 17.05.2018 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (ТОВ «Авентус Україна») та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 162224. Відповідно до індивідуальної частини договору № 162224 про надання фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», надав відповідачу позику у сумі 3500 грн. ТОВ «Авентус Україна» виконав умови договору про надання фінансового кредиту № 162224 та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 3500 грн, а відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «ВІН ФІНАНС». Відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення договору відступлення права вимоги № 1 від 12.04.2018, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 14 820, 00 грн, а саме - сума основного боргу - 3500, 00 грн, сума боргу за процентами 1890, 00 грн, сума боргу за пенею та штрафами 9430, 00 грн. 12.04.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. Відповідно до п. 2.2. договору факторингу № 1 від 12.04.2018 окрім іншого зазначено : у випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком та не замінює попередній. 13.09.2018 року укладено додаткову угоду № 5 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги №6 від 13.09.2018 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників, в тому числі і до [PERSON] , за договором про надання фінансового кредиту № 162224 від 17.05.2018 року перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС»). Договір про надання фінансового кредиту № 162224 від 17.05.2018 року укладений в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Оскільки відповідно до ст 514 ЦК України переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, то ТОВ «ВІН ФІНАНС» вважає за доцільне користуватися обсягом прав, якими був наділений попередній кредитор, але в межах, що не суперечать нормам законодавства щодо позовної давності. За змістом ч.2 ст 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Основна сума боргу з 23.02.2019 до 23.02.2022 року 14 820, 0 грн, інфляційні витрати за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 3 240, 61 грн, сума збитків з урахуванням 3% річних 1 335, 02 грн. Таким чином загальна сума заборгованості відповідача складає 19 395, 63 грн, яку представник позивача просить суд стягнути з відповідача разом з понесеними судовими витратами. Щодо строків позовної давності, позивач зазначав, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Враховуючи практику застосування норм права Верховним судом, в силу приписів, зокрема, ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», строк на звернення до суду із позовною заявою, який настав під час дії обмежень карантинного характеру, має бути продовженим, а отже заява про застосування строків позовної давності має бути визнаною як передчасна та в її задоволені має бути відмовлено. Крім цього, до об`єктивних причин звернення до суду із захистом своїх прав та інтересів, позивачем виокремлюється також введення воєнного стану на території країни. Попри зазначену норму статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», де зазначається, що скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється, існує низка рішень рекомендаційного характеру, які були видані Радою Суддів України. Зокрема, 2 березня 2022 року РСУ опублікувала рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, де зазначила, що процесуальні строки по можливості продовжуються щонайменше до закінчення воєнного стану. Тому введення в Україні режиму воєнного стану 24 лютого 2022 року на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та подальше продовження режиму воєнного стану є об`єктивною та поважною причиною пропуску процесуальних строків, встановлених законом та судом. Окрім того, згідно розділу «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 19, за змістом якого, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. З огляду на викладене, представник позивача просить суд: поновити строк позовної давності для подання позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 162224 від 17.05.2018 року, стягнути із [PERSON] на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 162224 від 17.05.2018 року у загальному розмірі 19 395, 63 грн, та стягнути із [PERSON] на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді від 25 вересня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 03 листопада 2025 року, у відповідності до ч.5 ст. 279 ЦПК України ухвалено справу розглядати з повідомленням сторін. Ухвалою від 03 листопада 2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано у ТОВ «ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» інформацію про перерахування коштів позичальнику [PERSON] , розгляд справи відкладено на 12 грудня 2025 року. Судове засідання 12 грудня 2025 року відкладено на 19 січня 2026 року у зв`язку з ненадходженням витребуваної інформації. Згідно наданого представником відповідача відзиву позовні вимоги стороною відповідача не визнаються. Відповідач вважає, що жодним доказом, який надано позивачем разом із позовною заявою, не доказано укладення кредитного договору, надання (перерахування) відповідачу коштів у кредит за кредит ним договором, наявність будь-якої заборгованості відповідача перед позивачем. Наданий позивачем договір не містить ознак його підписання як з боку ТОВ «Авентус Україна», так і з боку відповідача, що свідчить про його нікчемність. Що стосується зазначення позивачем про електронну форму кредитного договору, то позивач не вказує, яким чином відповідачу була надана така пропозиція оферт а, і які істотні умови вона містила. Позивач категорично заперечує що він: зареєструвався в ІТС позивача, створив в такій системі особистий кабінет, отримав пропозицію (оферту) та ознайомився з нею, отримав електронне повідомлення від кредитодавця із одноразовим ідентифікатором, ввід одноразовий ідентифікатор в ІТС кредитодавця, використав одноразовий ідентифікатор для підписання (укладення) договору. Зокрема, у позові позивач не підтверджує доказами, яким чином був надісланий позивачем та отриманий відповідачем такий ідентифікатор смс-повідомлення чи певний месенджер. Також на думку представника відповідача позовна заява та додатки до неї не містять належних та допустимих доказів надання коштів у позику (кредит), матеріали справи не містять даних про банківський картковий рахунок відповідача. Обов`язок з перерахування кредитних грошових коштів на користь відповідача покладено на ТОВ «Авентус Україна», але позивач посилається як на доказ перерахування коштів на лист ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 30.07.2025, але з нього не вбачається, картка з яким саме номером належить [PERSON] , те, що грошові кошти було перераховано саме на виконання кредитного договору, зі змісту листа неможливо встановити предмет договору про надання платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку. Крім того, позов не містить належних доказів переходу прав вимоги до позивач за укладеним кредитним договором, оскільки договір факторингу від 12.04.2018 укладений на один місяць раніше ніж кредитний договір. Тобто на момент укладення договору факторингу зобов`язань між ТОВ «Авентус Україна» і відповідачем не існувало. Відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. Таким чином, представник відповідача у відзиві просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, то у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Вирішуючи позовну вимогу щодо поновлення строку позовної давності для подання позову до суду, суд виходить з наступного. Під час звернення до суду із вказаним позовом ТОВ «ВІН ФІНАНС» просило поновити строк позовної давності посилаючись на коронавірусну хворобу та введення воєнного стану на території України, що призвело до спливу встановленого законодавством загального строку позовної давності, в межах якого суд має право задовольнити позовні вимоги кредитора. Вирішуючи питання щодо пропущення позивачем строку позовної давності, суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-2104цс16 від 23.11.2016 р., згідно якого, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд. Відповідно до положень ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку в силу ч.3 цієї статті, та, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Згідно ст.ст.257, 267 ч.3 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, що подана до ухвалення остаточного рішення. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Позов містить відомості про те, що Договір про надання фінансового кредиту № 162224 між ТОВ «Авентус України» та відповідачем було укладено 17.05.2018. Сума кредиту становила 3500 грн. строком на 30 днів, але до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань. Оскільки зобов`язання відповідачем ще не виконано, тому 17.06.2018 року, не отримавши в цей день коштів на погашення кредитної заборгованості, кредитор набув право на примусове її стягнення, у тому числі у судовому порядку. Тобто, строк позовної давності почався в цих правовідносинах з 17.06.2028. Відповідно до положень ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому, за змістом норми цієї статті, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Згідно ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Проаналізувавши вимоги закону, щодо позовної давності, суд приходить до наступного. Так, враховуючи, що вищевказаний кредитний договір був укладений у травні 2018 року, строк у який позивач мав право звернутися до суду за захистом своїх цивільних справ сплив у травні 2021 року, останнім днем для подання позову становить 17.11.2021 року. Враховуючи позицію Верховного суду, яка була викладена в пункту 12 розділу «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX про продовження строків для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29 вересня 2022 р. у справі №500/1912/22 та п. 19 розділу «Прикінцевих положень» ЦК України, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання позивача та поновити строк позовної давності для подання позову до суду. В ході розгляду справи встановлено, що 25.07.2024 р. відповідно протоколу загальних зборів № 1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС» (а.с.13) Наказом № 55-к від 25.07.2024 на виконання протоколу загальних зборів № 1706 внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів товариства. (а.с.40) 17 травня 2018 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (ТОВ «Авентус Україна») та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 162224. Відповідно до індивідуальної частини договору № 162224 про надання фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», надав [PERSON] позику у сумі 3 500 грн. Договір підписано електронно-цифровим підписом позичальника [PERSON] (а.с. 38) Додатком до даного договору є Графік розрахунків до договору про надання фінансового кредиту, який також підписаний електронно-цифровим підписом позичальника [PERSON] (а.с.39) ТОВ «Авентус Україна» виконав умови договору про надання фінансового кредиту № 162224 від 17.05.2028 року та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 3500 грн. (а.с.25-28) 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу № 1, за яким Клієнт ТОВ «Авентус Україна» відступає Фактору ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених договором. Додатками до даного договору згідно ч. 12 є додаток № 1 Форма Реєстр у прав вимоги, та Додаток № 2 Акт повернення права вимоги. Наведені додатки складають невід`ємну частину договору. (а.с.35-36) Суд вважає за необхідне зазначити, що наведені додатки позивачем до позову не долучені. Аналізуючи встановлені в ході розгляду обставини справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Аналізуючи встановленні в ході розгляду справи обставини, а саме те, що договір з первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна» - та [PERSON] укладений 17 травня 2018 року, а договір про відступлення права вимоги, за яким на думку позивача право вимоги до [PERSON] перейшло до ТОВ «ВІН ФІНАНС» - укладений 12 квітня 2018 року, тобто до укладення кредитного договору між відповідачем та первісним кредитором, суд приходить до висновку, що матеріалами справи не доведено, що після укладення 17 травня 2018 року між [PERSON] та ТОВ «ВІН ФІНАНС» договору про надання фінансового кредиту № 162224 право вимоги за цим договором на підставі будь-якого договору про відступлення права вимоги перейшло до ТОВ «ВІН ФІНАНС», оскільки договір про відступлення права вимоги, на який посилається представник позивача як на підставу переходу права вимоги, був укладений до укладення кредитного договору відповідача з первісним кредитором. Крім того, в ході розгляду справи встановлено, що до договору факторингу від 12 квітня 2018 року позивачем не долучено невід`ємні частини договору, зокрема Реєстр прав вимоги, у якому зазначено прізвище відповідача із розрахунком розміру вимоги, яка передається за даним договором. Тобто судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того факту, що вимоги до відповідача перейшли до позивача ТОВ «ВІН ФІНАНС». За відсутності вказаних документів неможливо вважати, що позивач набув вимоги до відповідача за договором про надання фінансового кредиту № 162224 від 17 травня 2018 року, доказами не підтверджено наявність переходу права вимоги до позивача. Зазначення факту переходу права вимоги до позивача у самій позовній заяві з посиланням на відповідний договір не можна вважати належним доказом, оскільки будь-які вимоги в кредитних договорах повинні бути підтверджені доказами. На підставі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ч.2 ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Матеріали справи не містять доказів, які б підтвердили той факт, що вимоги до відповідача від первісного кредитора перейшли до позивача. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони. За вказаних обставин, позовні вимоги ТОВ «ВІН ФІНАНС» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором є недоведеними належними та допустимими доказами, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Крім того, ч.5 ст. 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог п.2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. Тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат. На основі викладеного,

Outcome: dismissed