Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області з вказаним позовом та просить скасувати та зняти арешт з усього мого майна (рухомого та нерухомого), який було накладено на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №2930657 від 08.06.2005 та видалити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про арешт майна від 24.11.2021р. за номером 45233831 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 9636327, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №445502303 (спецрозділ) та 44502064 (з відкриттям розділу). Вимоги якого мотивує таким. Згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень на примусовому виконанні у районному відділі державної виконавчої служби Калуського управління юстиції в Івано-Франківській області перебувало ВП №2930657 щодо виконання виконавчого листа №2-239 від 04.04.2005 Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів. Дане виконавче провадження 10.06.2011 закінчено на підставі п.10ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (направлення ВД за належністю до іншого відділу ДВС) в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999. З метою забезпечення виконання даного виконавчого листа, згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №2930657 від 08.05.2005 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 9636327. Даний арешт перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №445502303 (спецрозділ) та 44502064 з відкриттям розділу. При направленні (неодноразовому) ВД за належністю до іншого відділу ДВС відкривали інші номери виконавчого провадження у спецрозділі. Останній номер виконавчого провадження, на підставі виконавчого листа №2-239 від 04.04.2005 № 30771073 (спецрозділ) перебував на виконанні МВ ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції. Виконавче провадження № 30771073 завершено на підставі п.1ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавчий документ повернуто за письмовою заявою стягувача) в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999. Позивач був впевнений у тому, що внаслідок закінчення виконавчого провадження, оскільки виконав усі свої зобов`язання у 2012 році, а саме тому стягувачка відмовилась від примусового виконання рішення суду та написала заяву про повернення їй виконавчого документа, вважав, що арешт який був накладений на його майно - знятий. Однак, у 2024 році, [PERSON] звернувся до нотаріуса щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, тож нотаріус повідомив його про наявність арешту на усе майно позивача, який було накладено постановою №2930657 від 08.06.2005 року районним відділом державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції . На звернення [PERSON] , та адвокатський запит до Калуського відділу ДВС у Калуському районі Івано-Франківської області було надано неповні та не коректні відповіді від 13.09.2024 року та 26.05.2025 року. На заяву Черпака М. Калуський відділ державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області надав відповідь від 13.09.2024 року №87735 у якій зазначив, що ВП №2930657 закінчено 10.06.2011 на підставі п.10 ч.1 ст49 Закону України «Про виконавче провадження» (направлення ВД за належністю до іншого відділу ДВС) в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 та одночасно повідомили, що матеріали виконавчого провадження №2930657 знищено відповідно до Наказу №2274/5 від 25.12.2008 Міністерства юстиції України. Дана відповідь не містила інформації про подальшу долю ВП. Тому, 16.06.2025 року адвокатом Тодарчук Т.В. було направлено ще один адвокатський запит. У відповіді від 20.06.25 №60347 Калуського відділу ДВС у Калуському районі Івано-Франківської області надано інформацію про виконавче провадження виконавче провадження, і зазначено, що 20.01.2012 року державним виконавцем МВ ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження 30771073(спецрозділ) на підставі виконавчого листа №2-239 від 04.04.2005 Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області. 15.03.2012 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 30771073 на підставі п.1ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавчий документ повернуто за письмовою заявою стягувача) в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999, але надати копію Постанови про закриття виконавчого провадження №33771073 не можливо, оскільки виконавчі провадження та паперові носії , які велись на той час, знищені. Рекомендовано звернутися до суду. Також відсутні будь-які документально підтверджені відомості про те, що в період з квітня 2013 року до дня звернення до суду органами державної виконавчої служби проводились виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа №2-239 від 04.04.2005. Окрім цього, відповідач повідомив про відсутність будь-яких відкритих виконавчих проваджень, за якими [PERSON] являється боржником. Фактично, усі відповіді зводились до відмови зняття арешту з майна позивача та рекомендували звернутися до суду. Вважає таку бездіяльність Калуського відділу ДВС у Калуському районі Івано-Франківської області незаконною. Як наслідок, [PERSON] змушений звернутися до суду. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.11.2025 відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи, запропоновано відповідачу та третім особам у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову. У строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачем не надано відзиву на позов без поважних причин, тобто своїм правом подати відзив на позовну заяву останній не скористався, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень на примусовому виконанні у районному відділі державної виконавчої служби Калуського управління юстиції в Івано-Франківській області перебувало ВП №2930657 щодо виконання виконавчого листа №2-239 від 04.04.2005 Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів. Дане виконавче провадження 10.06.2011 закінчено на підставі п.10ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (направлення ВД за належністю до іншого відділу ДВС) в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999. З метою забезпечення виконання даного виконавчого листа, згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №2930657 від 08.05.2005 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 9636327. Даний арешт перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №445502303 (спецрозділ) та 44502064 з відкриттям розділу. При направленні (неодноразовому) ВД за належністю до іншого відділу ДВС відкривали інші номери виконавчого провадження у спецрозділі. Останній номер виконавчого провадження, на підставі виконавчого листа №2-239 від 04.04.2005 № 30771073 (спецрозділ) перебував на виконанні МВ ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції. ВП 30771073 завершено на підставі п.1ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавчий документ повернуто за письмовою заявою стягувача) в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999. (а.с.9-10). У відповіді від 20.06.25 №60347 Калуського відділу ДВС у Калуському районі Івано-Франківської області, зазначено, що 20.01.2012 року державним виконавцем МВ ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження 30771073(спецрозділ) на підставі виконавчого листа №2-239 від 04.04.2005 Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області. 15.03.2012 державним виконавцем винесено постанову прозакінчення ВП 30771073 на підставі п.1ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавчий документ повернуто за письмовою заявою стягувача) в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999, але надати копію Постанови про закриття виконавчого провадження №33771073 не можливо, оскільки виконавчі провадження та паперові носії , які велись на той час, знищені. Рекомендовано звернутися до суду (а.с.18-20). Відповідно до довідки від 02.12.2024 року за №760 виданої Калуським ВДВС у Калусьому районі Івано-Франківської області вбачається, інформація про відсутність будь-яких відкритих виконавчих проваджень, за якими [PERSON] являється боржником (а.с.11). Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.08.2025 року вбачається про наявність арешту на усе майно [PERSON] , який було накладено постановою №2930657 від 08.06.2005 року районним відділом державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції (а.с.21-22). На підставі ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Частиною четвертою статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, у редакції, яка діяла на час накладення арешту на майно боржника, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Схожі за змістом приписи містяться у статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 зауважувала, що виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом. Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Положеннями частин першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV передбачено два випадки, коли державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме: у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій); у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Водночас, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що законодавець у Законі України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII). Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків. Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу, за загальним правилом, не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII). Разом з тим арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону № 1404-VIII). Судом встановлено, що спірний арешт було накладено постановою державного виконавця від 08червня 2005 року у межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-239, виданого 04 квітня 2005 року Тисменицьким районним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі частини всіх видів заробітку. 15 березня 2012 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (за письмовою заявою стягувача). З відповіді Калуського відділу ДВС у Калуському районі Івано-Франківської області від 20.06.2025 року судом встановлено, що копію Постанови про закриття виконавчого провадження №33771073 надати неможливо, оскільки виконавчі провадження та паперові носії, яі велись на той час знищені відповідно до Наказу №2274/5 від 25.12.2008 року міністерства юстиції України «Про затвердження порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби». Частиною четвертою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у № 1404-VIII передбачено, що у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. При цьому, позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на його майно, коли вже немає виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння власним майном. Так, суд звертає увагу на те, що повернення виконавчого документа стягувачу не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання, проте лише протягом строків пред`явлення виконавчого документа до виконання. Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. Водночас, згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII дає підстави для висновку, що правила цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Наведеним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності. Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. Отже, законодавством України встановленні чіткі строки, протягом яких виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання і стати підставою для відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій, спрямованих на виконання судового рішення в примусовому порядку. Матеріалами справи встановлено, що постановою державного виконавця від 15 березня 2012 року виконавчий лист було повернуто на підставі пункту 1 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (за письмовою заявою стягувача). Повторно виконавчий лист до виконання після 15.03.2012 року не пред`являвся. Окрім того, як встановлено, виконавчий лист був виданий про стягнення аліментів на дитину [PERSON] , 1998 року народження, де строк пред`явлення до виконання є до 2016 року. Стягувачам, які пропустили строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (стаття 371 ЦПК України, 2004 року та стаття 433 ЦПК України у чинній редакції). Відповідно до статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред`явлення для примусового виконання якого закінчився, про що виносить відповідну постанову. Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк, якщо інше не передбачено законом. Для інших виконавчих документів пропущений строк поновленню не підлягає. Подібні положення містить частина четверта статті 4, частина шоста статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII. З урахуванням наведеного, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа №2-239/05, виданого Тисменицьким районним судом 04.04.2005 року, станом на момент подання вказаного позову сплив та не поновлювався судом. Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Указані норми визначають непорушність права власності (зокрема приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин право реалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. У постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 , від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 , від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц, від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09, від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц, від 07 серпня 2024 року в справі № 14-7238/2009, від 26 листопада 2025 року у справі № 766/8488/24 сформульовано правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. З огляду на те, що судове рішення, у порядку примусового виконання якого було накладено спірний арешт на майно заявника, не перебуває на примусовому виконанні близько 13 років, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-239/05, виданого 04 квітня 2005 року Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області, сплив та не був поновлений, виконавчий документ повертався стягувачу у 2012 році за письмовою заявою стягувача, тому суд дійшов до висновку, що подальше накладення арешту на майно боржника не переслідує законну мету, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном та непропорційно обмежує права позивача, тривалий час позбавляє його можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним на праві власності майном. За таких обставин доцільно зняти арешт з усього нерухомого майна [PERSON] , накладеного постановою від 08 червня 2005 року у ВП №2930657 . Разом з тим, судом встановлено, що при зверненні до суду позивач правильно визначено суб`єктний склад учасників справи, зокрема, пред`явлено позовні вимоги до належного відповідача, який є стягувачем у виконавчому провадженні, в рамаках якого було винесено постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, залучив в якості третіх осіб відділ державної виконавчої служби, в якому було відкрито виконавче провадження та накладено арешт та майно. Отже, враховуючи усталену практику Верховного Суду, де зазначено, що відповідачем у справах за позовами про зняття арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, у справі, що переглядається правильно визначено суб`єктний склад сторін. Враховуючи викладене, зважаючи на встановлені судом обставини, а саме відсутність підстав для арешту майна, що порушує права власності позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved