Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява адвоката Крихти Алли Анатоліївни, яка діє в інтересах [PERSON] , до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Покровської сільської ради Нікопольського району, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з матір`ю. В обґрунтування заявлених вимог, з урахуванням поданої уточненої позовної заяви, представник позивача посилається на те, що 19 липня 2022 року сторони зареєстрували шлюб у Нікопольському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), про що складений відповідний актовий запис № 585. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Крім того, є син [PERSON] , [INFO] , який [INFO] досяг повноліття. При цьому, представник позивача вказує, що разом з дітьми сторони мешкали в будинку за адресою: [ADDRESS] , де позивач та діти також зареєстровані. Зазначений будинок належить позивачці на праві особистої приватної власності, оскільки куплений нею за власні кошти до укладення шлюбу, в будинку створені всі комфортні умови для проживання дітей, за місцем постійного проживання діти відвідували навчальні заклади. Відповідач зареєстрований в будинку своєї матері за адресою: [ADDRESS] . Проте, як вказує представник, через збройну агресію російської федерації проти України в червні 2022 року сторони вимушені були з трьома неповнолітніми дітьми виїхати за межі України до Республіки Польща, де орендували житло і мешкали. Проте, сімейні відносини сторін не склались, оскільки відповідач не приділяв уваги сім`ї, майже, всю отриману на проживання допомогу на сім`ю забирав та відкладав на покупку машини, яку в подальшому собі й придбав, через що між сторонами почались постійні конфлікти, оскільки грошей не вистачало, навіть, на їжу. У конфліктах відповідач почав застосовувати психологічне, а іноді, й фізичне насилля до позивачки. Це відбувалось на очах у дітей і спричинило фактичне припинення шлюбних відносин. Тому, через зазначені обставини, 06.09.2024 року позивачка звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу (справа № 182/5173/24). У зв`язку з розпадом шлюбу та постійними скандалами з відповідачем, позивачка вирішила повернутись з дітьми в Україну до місця свого постійного проживання та реєстрації, а відповідач наміру повертатись в Україну не має через мобілізацію. Через ці причини перешкоджає й поверненню дітей в Україну, забравши собі та приховуючи їх паспорти та свідоцтва про народження, які добровільно, на прохання позивачки, не віддає. При цьому, відповідач провокував скандали, чинив у відношенні позивачки психологічне та фізичне насильство. Через постійний страх домашнього насильства, позивачка звернулась за допомогою до компетентних соціальних органів та поліції Республіки Польща для вирішення питання припинення щодо неї домашнього насильства з боку відповідача. За її заявою соціальною службою Республіки Польща розпочато процедуру «NiebieskieKarty» (згідно польського законодавства така процедура «Блакитна карта» застосовується у разі виявлення насильства у сім`ї). Відповідача було викликано на розгляд даної заяви в міждисциплінарну команду в головний офіс Міського центру соціальної допомоги в гміні Ґдув, після чого він припинив чинити домашнє насильство, але вирішити з ним спір щодо міста проживання дітей з позивачкою та повернення їх в Україну в позасудовому порядку не вдалось і наразі є неможливим. Враховуючи, що позивачка не має наміру залишатись в Республіці Польща і разом з дітьми прагне повернутись до постійного місця проживання в Україні за адресою: [ADDRESS] , на засіданні міждисциплінарної комісії в Міському центрі соціальної допомоги їй було роз`яснено право звернутись до суду за місцем проживання в Україні для визначення місця проживання дітей з матір`ю, легалізувати відповідне судове рішення в Республіці Польщі та виконати його, чому даним центром буде надано всіляке сприяння. При цьому, позивачка вважає, що, в інтересах неповнолітніх дітей, їх місце проживання має бути визначено за адресою їх місця реєстрації разом з матір`ю в Україні, оскільки відповідач не займається вихованням дітей, не приділяє уваги їх навчанню, провокує скандали на очах у дітей, у зв`язку з чим у молодшого [PERSON] в школі почали проявлятися неуважність та розсіяність, він неналежним чином виконує вказівки вчителя, відволікається на уроках, не стежить за ходом занять, пише недбало, що вбачається з інформації про учня початкової школи в Гдові від 07.10.2024 року. Таким чином, враховуючи вищевикладене, представник позивача змушена звернутись до суду та просить ухвалити рішення, яким визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] - за місцем її проживання та реєстрації за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 22 416 грн. 20 коп., які складаються з 1 211 грн.20 коп. судового збору, 2 850 грн. 00 коп. послуг з перекладу та 18 355 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. В судове засідання позивачка та її представник [PERSON] не прибули, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, однак, на адресу суду від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та на задоволенні позову наполягають (а.с.74-75) Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не прибув, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду не надав. Конверт, який був направлений за останньою відомою адресою його місця реєстрація та проживання, повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.49). Третя особа - Орган опіки та піклування Покровської сільської ради Нікопольського району, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не прибули, при цьому, від представника на адресу суду надійшла заява, в якій просить суд розгляд справи проводити за її відсутності та ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.54). Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Згідно ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Як встановлено судом, сторони 19 липня 2022 року зареєстрували шлюб у Нікопольському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), про що складений відповідний актовий запис № 585 (а.с.5). Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Крім того, є син [PERSON] , [INFO] , який [INFO] досяг повноліття (а.с.6-8). У відповідності до поданих документів та характеризуючого матеріалу, після припинення шлюбних відносин, діти проживають з позивачкою, яка повністю займається їх вихованням та матеріальним забезпеченням. Той факт, що на даний момент діти проживають з позивачкою по справі, підтверджується довідками та актами (а.с.11). Проте, як вбачається з матеріалів справи, між позивачкою та відповідачем наявний спір щодо визначення місця проживання дітей, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч.4 ст.29 ЦК України та ч.1 ст.160 СК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому, не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а, перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатись зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області № 187 від 21 травня 2025 року було затверджено висновок, згідно якого вбачається, що визначення місця проживання дітей має відповідати їхнім інтересам. Проте, у згаданому висновку, містилась думка, що орган опіки та піклування не може безпосередньо стверджувати про спроможність батька та матері забезпечувати дітей опікою, оскільки не вбачалося за можливе провести оцінку в даній ситуації, так як сторони перебувають за межами країни. Тому, представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області просив суд ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства, яке, в свою чергу, буде відповідати інтересам дітей (а.с.54-59). Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Суд враховує, що позивачка займається вихованням дітей, піклується про них, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, враховує вік дітей, а також той факт, що на даний час проживання дітей з матір`ю буде відповідати саме інтересам дітей, які потребують постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме їхньому розвитку, як психологічному так і фізичному. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.77 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно положень ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи викладені вище обставини справи, суд приходить до висновку про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] - за місцем її проживання та реєстрації за адресою: [ADDRESS] , тим самим задовольнивши її позовні вимоги, оскільки це відповідає інтересам дітей. Крім того, суд зауважує, що батько дитини не обмежений у своєму праві на спілкування з дітьми, турботу відносно дітей та участь у їх вихованні і може реалізувати свої права, шляхом домовленості з матір`ю щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Крім цього, як вбачається з заявлених вимог представника позивача, то остання просила суд вирішити питання щодо стягнення з відповідача судових витрат в розмірі 22 416 грн. 20 коп., які складаються з: 1 211 грн.20 коп. - судового збору, 2 850 грн. 00 коп. - послуг з перекладу та 18 355 грн. 00 коп. - витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з: судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити, у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Позивачка надала суду договір, укладений з адвокатом Крихтою А.А., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, акт про надання правової допомоги та, згідно з актом виконаних робіт, до складу послуг входить підготовка позовної заяви, розмір якої становить суму в розмірі 18 355 грн. 00 коп. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, а також той факт, що позивачем та її представником доведено факт витрат на правову допомогу та дана вимога передбачена цивільно-процесуальним законодавством, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати в розмірі 18 355 грн. 00 коп., які складаються з витрат на правничу допомогу. Окрім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1 211 грн.20 коп. та 2 850 грн. 00 коп. - послуг з перекладу, які також, у відповідності до вимог чинного законодавства, входять в перелік судових витрат.

Outcome: approved