Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до Громадської організації «Садівниче товариство зелений схил» про визнання незаконним відключення від електричної мережі, зобов`язання відновити електропостачання та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є членом Громадської організації «Садівниче товариство «Зелений схил» та власником дачного будинку, розташованого на земельній ділянці [ADDRESS] . 12 вересня 2019 року її дачний будинок було відключено від електропостачання без попередження, надання приписів чи повідомлення про наявність заборгованості, а також без прийняття відповідного рішення правління громадської організації. Також позивач посилалася на те, що вона не була викликана на засідання правління, їй не надавалась копія протоколу, а її письмові звернення до директора громадської організації щодо причин відключення електропостачання залишилися без відповіді.На підставі викладеного, позивач просила суд: 1) Визнати незаконними дії Громадської організації «Садівниче товариство «Зелений схил» щодо відключення електропостачання приміщення, яке розташоване на земельній ділянці № [NUMBER] у Києво-Святошинському районі Київської області, с. Михайлівка-Рубежівка. 2) Зобов`язати відповідача відновити електропостачання приміщення, яке розташоване на земельній ділянці [ADDRESS] . 3) Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 липня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив, судом вживалися заходи щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Відповідач на адресу суду відзиву на позовну заяву не подав, причини неможливості подати відзив суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що на підтвердження своїх доводів позивач надала членську книжку садівничого товариства, яка свідчить про її членство у громадській організації «Садівниче товариство зелений схил» та закріплення за нею садової ділянки №113 площею 600 кв.м. Разом з тим, зазначений доказ сам по собі не підтверджує обставин, на які позивач посилається як на підставу позову, а саме: факту відключення електропостачання, причетності відповідача до вчинення таких дій, наявності у відповідача відповідних повноважень, а також факту порушення чи обмеження прав позивача. Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані обставини (актів відключення, рішень органів управління товариства, показань свідків тощо), позивачем суду не надано. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі №362/3705/20). Згідно з частинами 1-3 ст. 12, частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Суд зазначає, що до позову не додано жодного доказу, з якого суд мав би можливість перевірити обставини, на які посилається позивач у позовній заяві. З аналізу поданих позивачем документів вбачається, що єдиним доказом, наданим суду, є членська книжка садівничого товариства, яка підтверджує лише факт членства позивача у громадській організації та закріплення за нею садової ділянки. Водночас зазначений документ не містить відомостей і не дає можливості суду встановити факт відключення електропостачання, час, спосіб та підстави такого відключення, а також особу, яка його здійснила. Крім того, з поданих матеріалів суд не може встановити, чи мав відповідач повноваження на вчинення дій, які позивач вважає протиправними, а також чи перебували відповідні правовідносини у сфері його компетенції. Відсутні будь-які докази, які б підтверджували прийняття відповідачем рішень, вчинення дій або бездіяльності, що могли б призвести до порушення прав позивача. Суд також зазначає, що припущення сторони не можуть бути покладені в основу судового рішення. Відсутність належних і допустимих доказів позбавляє суд можливості надати правову оцінку спірним правовідносинам, встановити склад цивільного правопорушення та дійти висновку про наявність чи відсутність порушення прав позивача. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторона посилалася як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. В порядку ст. 141 ЦПК України, суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed