Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , про стягнення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25 травня 2025 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено письмову домовленість, згідно з якою позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США за майбутню купівлю квартири. Ця квартира належить на праві власності [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач, отримуючи кошти, діяв нібито як представник власниці. Однак, жодних документів, що підтверджували б його повноваження (зокрема, довіреності), він не надав. За умовами цієї домовленості, основний договір купівлі-продажу квартири мав бути укладений до 1 липня 2025 року. Проте, у встановлений строк угода не відбулася з причин, що залежали від сторони продавця, про що свідчить листування між позивачем та підповідачем. Протягом липня 2025 року відповідач неодноразово повідомляв про неготовність документів, необхідних для угоди. Врешті-решт, 23 липня 2025 року, втративши впевненість у можливості укладення угоди, позивач повідомив відповідача про своє рішення відмовитись від купівлі. На вимогу повернути сплачені кошти, відповідач не відреагував. Отримана відповідачем сума в розмірі 1000 доларів США є безпідставно набутими коштами та підлягає поверненню. За таких обставин він змушений звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 30.10.2025 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначити до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду 26.09.2025 року надійшов відзив на позовну заяву де відповідач вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з тих підстав, що він як ФОП, працює агентом нерухомості та надає посередницькі послуги у даній сфері. 25 травня 2025 року за особистої присутності по відеозв`язку власника нерухомості [PERSON] (яка перебуває за кордоном в Іспанії) та будучи її уповноваженою особою між ним та відповідачем був укладений договір про отримання завдатку у розмірі 1000 доларів США, як гарантія виконання, щодо купівлі 3-х кімнатної квартири в [ADDRESS] . Під час підписання договору власник нерухомості весь час був на відеозв`язку, обговорили всі деталі угоди, свої вимоги. Надав позивачу власні документи та документи, що засвідчують право власності на квартиру, та додатково скинув всю документацію на вайбер позивачу. Позивач та його дружина були проінформовані, що є заборони на продаж квартири, які будуть зняті виконавчою службою після здійснення проплати в податкову службу. Також, позивач знав про заборгованість по комунальних платежах за квартиру. 09.07.2025 року позивач звернувся про повернення завдатку. В подальшому позивач вимагав від відповідача повернення завдатку, він наголошував що він є посередником, агентом нерухомості, діє на підставі наданих йому повноважень, не утримує у себе коштів, не витрачає іх на власні потреби, а рішення про повернення, чи не повернення завдатку приймає тільки власник нерухомості. Отже, позовні вимоги [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів є не достовірними та не обґрунтованими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Заслухавши представника позивача, дослідивши та перевіривши письмові докази справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Матеріалами справи встановлено, що 25 травня 2025 року згідно розписки укладеної у простій письмовій формі, яка підписана позивачем та відповідачем і нотаріально не посвідчена, [PERSON] отримав завдаток за квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вартість квартири погоджена сторонами, та складає 81000 доларів США. Завдаток становить 1000 доларів США. Залишок до сплати 80000 доларів США. За домовленістю сторін квартира повинна бути продана до 01 липня 2025 року. Власник зобов`язанний погасити всі борги по комунальних платежах. Згідно письмової розписки від 25 травня 2052 року [PERSON] , отримав 1 000 доларів США зха продаж квартири. Факт написання та підписання даної розписки відповідач не заперечує. В силу ч. 1 ст. 635 ЦК України укладений сторонами договір завдатку за своєю правовою суттю є попереднім. Отже, згідно з цією ж правовою нормою і ст. 657 ЦК України, він мав бути укладеним у нотаріально посвідченій формі - у формі, встановленій для основного договору, тобто для договору міни квартири та будинку. Проте, всупереч наведеним нормам права договір, про який йдеться, укладено у простій письмовій формі. Тож отримані згідно з цим договором відповідачем від позивача грошові кошти не є завдатком. Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Частина 2 ст. 570 ЦК України приписує, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отож отримані відповідачем від позивачки кошти за договором між ними від 25.05.2025 року є авансом. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 127/13491/21-ц. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Оскільки договір купівлі продажу квартири, в рахунок якої позивач сплатив відповідачеві аванс, сторонами по цей час не укладено. [PERSON] не надавав [PERSON] жодних документів, що підтверджують відносини представництва з власникм квартири. Жодних договірних відносин між возивачем та відповідачем також немає. Отже, кошти повинні бути повернуті як безпідставно набуті.. В угоді та розписці, укладених в простій письмовій формі визначено валюту зобов`язання, зокрема у договорі вказано суму коштів в гривнях та визначено еквівалент долар США, а в розписці зазначено саме долар США, тому до стягнення підлягає сума в гривнях по курсу НБУ до долара США, що становить на день подачі позовної зави 41456 грн. 40 коп. (1000х41,4564). З вказаних підстав суд відхиляє заперечення відповідача. Більше того, наданий відповдіачем договір доручення на продаж нерухомості, який укладений відповідачем з власником квартири у простій письмовій формі, не давав поноважень відповідачу на безпосередню реалізацію квартири позивачу, оскільки форма договору не відповідає закону. Договір доручення на вчинення правочинів з нерухомістю, який не посвідчений нотаріально, є нікчемним (недійсним) згідно з вимогами ч. 1 ст. 220 ЦК України. Такий документ не створює юридичних наслідків, не дає права розпоряджатися майном, а вчинені на його основі дії вважаються незаконними. Сплачені кошти за таким договором мають бути повернуті як безпідставно набуті. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зобов`язаний врахувати подані стороною докази та надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання. В матеріалах справи є копія договору № 107 про надання юридичної (правничої) допомоги від 07.08.2025, копія Акту приймання передачі виконання робіт до договору про надання юридичної (правничої) допомоги від 07.08.2025 року №107, в яких передбачено, що вартість правничої допомоги адвоката становить 8 000 грн. Розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. З огляду на обставини справи, співмірність винагороди за надану правничу допомогу зі складністю справи, ціну позову, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, тривалість судового розгляду, значення справи для сторін, суд вважає, що розмір витрат позивача є пропорційним до предмету позову, тому наявні підстави для їх відшкодування відповідачем що відповідатиме обсягу наданих послуг та вимогам розумності та справедливості у сумі 8000,00 грн. Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збірв розмірі 1472,60 грн. Виходячи з викладеного та

Outcome: approved