Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

позивачка звернулася до Залізничного районного суду м. Львова з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 07.05.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кролевецького районного управління юстиції у Сумській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 34 та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 24 000,00 грн. (з 6 вересня 2029 року в сумі 16 000,00 грн., з 7 жовтня 2035 року в сумі 8000 грн.) щомісячно з дня звернення з позовом до суду і до досягнення кожного з дітей повноліття. В обґрунтування позову зазначає, що спільне життя подружжя фактично припинилося у зв`язку з виникненням розбіжностей у поглядах на сімейне життя, що призвело до втрати взаємної поваги, довіри, підтримки та порозуміння між сторонами. На момент звернення до суду шлюб існує лише формально: сторони спільно не проживають з 12 червня 2025 року, спільного господарства та бюджету не ведуть. Спори щодо поділу майна чи визначення місця проживання дітей відсутні. Зазначає, що діти проживають разом із нею та знаходяться на її утриманні, водночас відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дітей. Позивачка вважає, що їхня сім`я розпалась остаточно, збереження сім`ї вважає неможливим, а шлюб з відповідачем носить формальний характер. Враховуючи, що відповідач проживає окремо, на утриманні інших осіб не має, вважає, що з відповідача необхідно стягувати аліменти на утримання їх спільних дітей у розмірі 24 000 грн щомісячно. Просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22.09.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач [PERSON] про відкриття провадження у справі повідомлявся належним чином, рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, скерованими за його зареєстрованим місцем проживання. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників про відкриття провадження у справі, а надсилання листа рекомендованою поштою на фактичну адресу є достатнім для визнання повідомлення належним чином здійсненим, оскільки подальше отримання кореспонденції адресатом не залежить від волі та контролю відправника, зокрема й суду. Указана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2021 року у справі № 911/3142/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б, від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17 постановах Верховного Суду від 18.03.2021 року, у справі № 911/3142/19, від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б. Відповідач у встановлений судом строк не надав суду відзив на позовну заяву, будь-яких заяв, клопотань від нього теж не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. У відповідності до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно з ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. ст. 104-105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України. Статтею 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ст. ст. 110, 112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 07.05.2011 року, на підтвердження чого надано копію свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] /а.с. 12/. Від шлюбу сторони мають спільних неповнолітніх дітей: - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27.09.2011 року Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про зроблено відповідний актовий запис № 27 /а.с. 13/; - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18.10.2017 року Залізничним районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про зроблено відповідний актовий запис № 501 /а.с. 15/; - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 11.05.2023 року Пустомитівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Львівському районі Львівської області, про зроблено відповідний актовий запис № 134 /а.с. 17/. Згідно ч. 1 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. За приписами частини другої цієї ж статті суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Зазначене вище узгоджується із правовою позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду викладеною у постанові № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) від 15.01.2020 року. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що їх подальше спільне життя подружжя збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Позивачка зазначає, що між сторонами тривалий час немає взаєморозуміння, сторони не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, а збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам і інтересам їх дітей. Відповідач своїх заперечень на позовну заяву не надав, викладеного позивачкою не спростував. Крім того, задовольняючи позов, суд виходить з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого із сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Враховуючи те, що позов поданий у вересні 2025 року, проте з того часу подружжя не примирилося, не налагодило свої сімейні відносини, будь-яких заяв, клопотань процесуального характеру не надходило, а також з огляду на позицію позивачки, яка категорично наполягає на розірванні шлюбу, суд, з урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, дійшов висновку про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, тому суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер. Позивачка під час розгляду справи про бажання відновити своє дошлюбне прізвище суд не повідомляла. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу знайшли своє повне ствердження, а тому підлягають до задоволення. Вирішуючи позов в частині стягнення аліментів суд виходить з наступних, встановлених обставин справи та відповідні до них правовідносини. Положеннями ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі СК України), під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. За змістом законодавства, аліменти є власністю дитини, а обов`язок суду полягає у першу чергу забезпечити дитині право на належне утримання. Аліментні зобов`язання за своєю природою є саме морально-етичною категорією, яка втілена у нормі позитивного права. Фактично йдеться про повністю не охоплені правом, проте визнані суспільством базові принципи моралі (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 753/20347/20, провадження № 61-5707св22/ від 17.05.2023 року). За своєю суттю аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 520/21069/18, провадження № 61-1347св20 від 03.02.2021 року. Згідно із ч. ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 СК України. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Позивачка разом з дітьми з 07.07.2025 року проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наданими суду Витягами з реєстру територіальної громади № 2025/009144080 від 08.07.2025 року відносно [PERSON] , № 2025/009147455 від 08.07.2025 року відносно [PERSON] , № 2025/009147454 від 08.07.2025 року відносно [PERSON] та № 2025/009147453 від 08.07.2025 року відносно [PERSON] /а.с. 8, 14, 16, 18/. Зареєстроване місце проживання позивачки за указаною адресою також встановлено судом із відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 22.09.2025 року № 1801070 /а.с. 23/. Позивачка просить суд визначити розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі. Згідно із ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Із змісту наданої суду копії довідки № 02/09/25-1 від 02.09.2025 року, виданої ФОП [PERSON] вбачається, що [PERSON] працює у ФОП [PERSON] з 02.09.2025 року на посаді водія автотранспортного засобу /а.с. 19/. Водночас, інформація про розмір доходів відповідача у матеріалах справи відсутня. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (ч. 3 ст. 182 СК України). Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При цьому СК України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Законом України «Про державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що станом на день звернення позивачки до суду прожитковий мінімум у 2025 році для дітей віком до 6 років становив 2 563 гривні, а дітей віком від 6 до 18 років 3 196 гривні. Водночас, Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» від 03.12.2025 року внесено зміни та встановлено з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років 2 817 гривень, а дітей віком від 6 до 18 років 3 512 гривень. Аналіз вказаних норм свідчить, що кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тобто, визначення способу (в твердій грошовій сумі чи частці) залежить тільки від вибору одержувача аліментів. При вирішенні питання про стягнення аліментів у даній справі суд враховує, що відповідач, як і позивачка, зобов`язаний утримувати дітей у межах, необхідних для їх зростання і виховання, повноцінного здоров`я, задовільного фізичного, духовного та морального розвитку. Також суд зазначає, що батько дітей зобов`язаний приймати участь в їх утримані до досягнення ними повноліття, не перекладаючи свої обов`язки на позивачку та/або інших осіб. Так, суд у першу чергу виходить з найкращих інтересів дітей та необхідності створення умов життя, необхідних для їх повноцінного розвитку. Окремо суд приймає до уваги, що у справі, яка є предметом розгляду, проживання дітей разом з позивачкою та перебування їх на її повному утриманні матеріалами справи або ж відповідачем не спростовано. Доказів які б свідчили, що стан здоров`я та матеріальне становище відповідача не дозволяє утримувати дітей суду відповідачем не надано. Що ж стосується визначеного позивачкою розміру аліментів в сумі 24 000,00 грн., суд вважає такий дещо завищеним, оскільки обов`язок по утриманню дітей покладається на обох батьків в рівній мірі, в тому числі на позивачку. З урахуванням наведених положень закону, при визначенні розміру аліментів, виходячи з принципів розумності та справедливості, рівності обов`язків обох батьків щодо матеріального утримання дитини, з урахуванням інтересів і потреб неповнолітніх дітей сторін, їх віку, особливостей розвитку та стану здоров`я, а також беручи до уваги відсутність у суду відомостей про непрацездатність відповідача чи перебування на його утриманні інших дітей або непрацездатних осіб, про що відповідачем доказів не надано, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітніх дітей сторін щомісячно у твердій грошовій сумі в розмірі 18 000 грн. На переконання суду, визначений розмір аліментів є обґрунтованим, справедливим, необхідним та достатнім для забезпечення належного та гармонійного розвитку дітей, у зв`язку з чим підлягає стягненню з відповідача. Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Відтак, позовна вимога [PERSON] про стягнення аліментів підлягає до часткового задоволення та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій суму у розмірі 18 000,00 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, що відповідатиме вимогам статей 182, 183, 191 СК України. Судом враховано вимоги ч. 1 ст. 191 СК України згідно якої аліменти на дітей за рішенням суду присуджуються від дня пред`явлення позову, яким згідно відтиску вхідного штампу канцелярії суду у даній справі є 19.09.2025 року /а.с. 2/. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд зобов`язаний допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. При цьому, суд роз`яснює, що ч. 1 ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви в частині позовної вимоги про розірвання шлюбу, у розмірі 1 211,20 грн. Крім цього, згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій міститься вимога щодо стягнення аліментів, тому суд вважає, що з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial