Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ПМК-10» про стягнення заборгованості з оплати непрацездатності, компенсації за невикористані дні відпустки. В обґрунтовування своїх вимог зазначає, що він працював у ТОВ «ПМК-10», про що зроблено відповідну відмітку у трудовій книжці серії [NUMBER] , з 28.01.2022 року та був звільнений на підставі Наказу №19 від 05.09.2024 року у відповідності до вимог ст. 28 КЗпП «За власним бажанням». Однак при звільнені 05.09.2024 року, з позивачем не було проведено повного розрахунку, зокрема не виплачена заборгованість з оплати тимчасової непрацездатності та компенсація за невикористані дні відпустки. Позивач вказує, що працюючи у ТОВ «ПМК-10» із 2022 року отримував заробітну плату на руки, при цьому розписувався за отримані кошти у відомостях про видачу заробітної плати. Така практика ним сприймалася як нормальна та тривала значний часовий проміжок, тобто позивач погоджувався саме на такий порядок розрахунку із ним роботодавцем із заробітної плати. Зауважує, що при звільненні він звернувся до відповідача з вимогою здійснити усі належні виплати при звільнені, що підтверджується копією відповідної заяви, проте відповідачем така вимога була проігнорована. Відповідно до листа за №114 від 09.12.2024 року, ТОВ «ПМК-10», повідомило [PERSON] , що в порядку інформування йому належить прибути до ТОВ «ПМК-10» за адресою м.Ужгород, вул. Грушевського, 2, для отримання в касі підприємства нарахованих коштів за невикористану відпустку згідно відомості №87 від 05.09.2024 в сумі 10631,47 грн. Вищевказані кошти депоновані в касі підприємства до отримання. За вказаною вимогою, він звернувся за адресою місця знаходження відповідача, де у касі отримав кошти в сумі 10 631,47 гривень як розрахунок компенсації за невикористані дні відпустки. Однак, позивач вважає, що нарахування в розмірі 10 631,47 гривень, не покриває весь період компенсації за невикористані дні відпустки в період з 2022 по 2024 роки, тому він звернувся до Управління держаної служби з питань праці. Відповідно до акту №ЗХ/ЗК/5509/023532 від 24.02.2025 року, в ході перевірки ТОВ «ПМК-10», встановлено, що за час роботи [PERSON] надавалася щорічна основна відпустка терміном на 24 календарні дні з 03.07.2023 року по 26.07.2024 року за період роботи з 28.01.2022 по 27.01.2023 року згідно наказу №53 від 03.07.2023 року. Виплату заробітної плати за весь час щорічної відпустки [PERSON] в сумі 5679,30 грн. проведено 21.07.2023 року та 04.08.2023 року. При звільненні [PERSON] відповідно до наказу №19 від 05.09.2024 року йому був нарахований розрахунок на загальну суму 22011,32 грн. а саме: 1619,05 грн. посадовий оклад за період роботи 4-5 вере сня 2024 року (16 годин, 2 робочих дня); 1619,05 грн. за 3 календарних дні тимчасової непрацездатності за період з 01.09.2024 по 03.09.2024 (16 годин); 9767,78 грн. грошова компенсація за 22 невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 28.01.2023 року по 31.12.2023 року; 9005,44 грн. грошової компенсації за 16 невикористаних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.01.2024 року по 05.09.2024 року. Загальна сума нарахувань за вересень 2024 року склала 22011,32 грн., до виплати становить сума 10631,47 грн. (за вирахуванням податків: військового збору 1,5% - 330,17 грн.; ПДФО 18% - 3962,04 грн.; та утримання коштів відповідно до постанов Відділу ДВС у м. Ужгороді про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ВП №54840075 та ВП №55099305 від 01.11.2023 року - 7087,64 грн.). Щодо не оплати листків непрацездатності, встановлено, що в табелях обліку робочого часу за червень 2024 року, липень 2024 року, серпень 2024 року та вересень 2024 року періоди тимчасової непрацездатності [PERSON] з 04.06.2024 року по 24.08.2024 року та з 28.08.2024 по 03.09.2024 року наявні відмітки під кодом «ТН». Відповідно до наданих ТОВ «ПМК-10» наказів, [PERSON] була призначена допомога по тимчасовій непрацездатності за електронними листками непрацездатності за рахунок власних коштів підприємства, а саме: - на підставі електронного листа непрацездатності №12533845-2023435059-1, що засвідчує період тимчасової непрацездатності [PERSON] з 04.06.2024 по 13.06.2024 року (наказ №12533845-2023435059-1 від 28.06.2024); - напідставі електронного листа непрацездатності №12533845-2023628219-1, що засвідчує період тимчасової непрацездатності [PERSON] , з 14.06.2024 по 21.06.2024 року (наказ №12533845-2023628219-1 від 01.07.2024); - на підставі електронного листа непрацездатності №12533845-2023785647-1, що засвідчує період тимчасової непрацездатності [PERSON] з 22.06.2024 по 01.07.2024 року (наказ №12533845-2023785647-1 від 02.07.2024); - на підставі електронного листа непрацездатності №12533845-2023987952-1, що засвідчує період тимчасової непрацездатності [PERSON] з 02.07.2024 по 16.07.2024 року (наказ №12533845-2023987952-1 в;ід 24.07.2024); - на підставі електронного листа непрацездатності №12533845-2024271155-1, що засвідчує період тимчасової непрацездатності [PERSON] з 17.07.2024 по 30.07.2024 року (наказ №12533845-2024271155-1 від 02.08.2024); - на підставі електронного листа непрацездатності №12533845-2024552163-1, що засвідчує період тимчасової непрацездатності [PERSON] з 31.07.2024 по 08.08.2024 року (наказ №12533845-2024552163-1 від 23.08.2024); - на підставі електронного листа непрацездатності №12533845-2024779020-1, що засвідчує період тимчасової непрацездатності [PERSON] з 09.08.2024 по 17.08.2024 року (наказ №12533845-2024779020-1 від 30.08.2024); - на підставі електронного листа непрацездатності №12533845-2025014113-1, що засвідчує період тимчасової непрацездатності [PERSON] з 18.08.2024 по 24.08.2024 року (наказ №12533845-2025014113-1 від 03.09.2024); - на підставі електронного листа непрацездатності №13504995-2025227679-1, що засвідчує період тимчасової непрацездатності [PERSON] з 28.08.2024 по 30.08.2024 року (наказ №13504995-2025227679-1 від 04.09.2024); - на підставі електронного листа непрацездатності №13504995-2025277742-1, що засвідчує період тимчасової непрацездатності [PERSON] з 31.08.2024 по 03.09.2024 року (наказ №13504995-2025277742-1 від 05.09.2024). Відповідно до наданої довідки про нарахування та виплату [PERSON] , заробітної плати та листків непрацездатності за період травень-вересень 2024 року встановлено, що у заробітній платі за червень 2024 року, нарахована сума 16150,00 грн. за 27 календарних днів тимчасової непрацездатності (152 години), за період з 04.06.2024 року по 30.06.2024 року, яка виплачена 24.06.2024 року в сумі 4000,00 грн. (платіжна відомість №51 від 24.06.2024 року) та 04.07.2024 року в сумі 4211 грн. (платіжна відомість №58 від 04.07.2024 року). У заробітній платі за липень 2024 року нарахована сума 17000,00 грн. за 31 календарних днів тимчасової непрацездатності (184 години) за. період з 01.07.2024 року по 31.07.2024 року, яка виплачена 22.07.2024 року в сумі 4000,00 грн. (платіжна відомість №66 від 22.07.2024 року) та 05.08.2024 року в сумі 4211 грн. (платіжна відомість №73 від 05.08.2024 року). В складі заробітної плати за серпень 2024 року нарахована сума 13136,36 грн. за 24 календарних днів тимчасової непрацездатності (136 години) за період з 01.08.2024 року по 24.08.2024 року та сума 2318,18 грн. за 4 календарних дні тимчасової непрацездатності (24 години) за період з 28.08.2024 по 31.08.2024 року, яка виплачена 21.08.2024 року в сумі 4000,00 грн. (платіжна відомість №82 від 21.08.2024 року) та 05.09.2024 року в сумі 4211 грн. (платіжна відомість №86 від 05.09.2024 року). В складі заробітної плати за вересень 2024 року нарахована сума 1619,05 грн. за 3 календарних дні тимчасової непрацездатності (16 годин) за період з 01.09.2024 року по 31.07.2024 року, яка була включена у відомість №87 від 05.09.2024 року на виплату розрахунку при звільненні. З даного приводу позивач зазначає, що відповідно до перерахованих днів тимчасової непрацездатності, роботодавцем виплати не здійснювались, а наявні платіжні відомості, які відповідачем були пред`явлені Управлінню державної служби з питань праці, містять ознаки підробки підпису від імені позивача, оскільки у жодних із наведених вище платіжних відомостях Позивач не підписувався та відповідно компенсацію не отримував. В ході проведення перевірки по відношенню до директора було складно протокол про адміністративне правопорушення, за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП, відповідно до якого [PERSON] , перебуваючи на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ПМК- 10» не забезпечив виплату звільненому працівникові [PERSON] , який звільнений з 05.09.2024 року згідно наказу №19 від 05.09.2024 року, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України, порушення триваюче. Відповідно до вимоги відповідача, [PERSON] 06 березня 2025 року з`явився за адресою місця знаходження відповідача, де було проведено частковий розрахунок, який на думку відповідача є повним, однак на переконання позивача, йому не було виплачена заборгованосте з оплати тимчасової непрацездатності та компенсації за невикористані дні відпустки. Щодо строку для звернення до суду за захистом свої прав, то позивач вважає, що такий починає обчислюватись з 06.03.2025 року, тобто з моменту, коли він дізнався про ніби-то повний розрахунок, (в межах тримісячного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України), у зв`язку з чим строк звернення до суду з позовом не пропущений. На підставі наведеного, із урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПМК-10» на користь [PERSON] компенсацію за невикористані дні відпустки в період з 28.01.2022 року по 27.01.2023 року в кількості 24 дні, (без урахування податків і обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню з цих сум при їх виплаті); стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПМК-10» на користь [PERSON] компенсацію допомоги по тимчасовій непрацездатності - лікарняні, без урахування податків і обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню з цих сум при їх виллаті, в період: - з 04.06.2024 по 13.06.2024 року (наказ №12533845-2023435059-1 від 28.06.2024); з 14.06.2024 по 21.06.2024 року (наказ №12533845-2023628219-1 від 01.07.2024); з 22.06.2024 по 01.07.2024 року (наказ №12533845-2023785647-1 від 02.07.2024) - в сумі 8 211.00 гривень; - з 02.07.2024 по 16.07.2024 року (наказ №12533845-2023987952-1 від 24.07.2024); з 17.07.2024 по 30.07.2024 року (наказ №12533845-2024271155-1 від 02.08.2024) - в сумі 8 211.00 гривень; - з 31.07.2024 по 08.08.2024 року (наказ №12533845-2024552163-1 від 23.08.2024); з 09.08.2024 по 17.08.2024 року (наказ №12533845-2024779020-1 від 30.08.2024); з 18.08.2024 по 24.08.2024 року (наказ №12533845-2025014113-1 від 03.09.2024); з 28.08.2024 по 30.08.2024 року (наказ №13504995-2025227679-1 від 04.09.2024) - в сумі 8 211.00 гривень; - з 31.08.2024 по 03.09.2024 року (наказ №13504995-2025277742-1 від 05.09.2024) в сумі 14 842.47 гривень. Не погоджуючись із позовними вимогами, представником відповідача було подано відзив на позов, зміст якого зводиться до наступного. Так, відповідно до наказу №19 від 05.09.2024 року [PERSON] звільнено з роботи з 05.09.2024 року з посади водія за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, та призначено до виплати грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у зв`язку із звільненням: за 22 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 28 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року; за 16 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01 січня 2024 року по 05 вересня 2024 року. У відповідності до наказу №19 від 05.09.2024 року відповідачем при звільнені позивача нарахований розрахунок на загальну суму 22011,32 грн., а саме: 1619,05 грн. посадовий оклад по годинам за період роботи 4-5 вересня 2024 року (16 годин, 2 робочих дня); 1619,05 грн. за 3 календарних днів тимчасової непрацездатності за період з 01.09.2024 по 03.09.2024 (16 годин); 9767,78 грн. грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 28.01.2023 року по 31.12.2023 року; 9005,44 грн. грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01.01.2024 року по 05.09.2024 року. Загальна сума нарахувань до виплати у зв`язку із звільненням склала 10631,47 грн. (за вирахуванням податків: військовий збір 1,5% - 330,17 грн.; ПДФО 18% - 3962,04 грн.; та утримання коштів відповідно до постанов Відділу ДВС у м.Ужгороді про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ВП №54840075 та ВП №55099305 від 01.11.2023 року - 7087,64 грн.) Вказує, що за час роботи водію [PERSON] надавалася щорічна основна відпустка терміном на 24 календарних дня з 03.07.2023 по 26.07.2023 за період роботи з 28.01.2022 по 27.01.2023 року, що підтверджується наказом №53 від 03.07.2023 року. Отже, на день звільнення позивача 05.09.2024 року залишок не використаних ним днів щорічної основної відпустки становив 38 календарних днів за період роботи з 28 січня 2023 року по 05 вересня 2024 року. Таким чином, відповідачем правомірно у відповідності до вимог ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» призначено до виплати грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у зв`язку із звільненням: за 22 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 28 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року; за 16 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01 січня 2024 року по 05 вересня 2024 року. Виокремлення невикористаних днів щорічної основної відпустки по періодам зумовлено змінами в порядку обчислення компенсації за невикористані відпустки, внесеними відповідно до постанови КМУ від 08.09.2023 №957, відповідно до яких п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, доповнено новим абзацом такого змісту: обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Отже, позовні вимоги позивача щодо стягнення компенсації за невикористані дні відпустки в період 28.01.2022 по 05.09.2024 року є необґрунтованими, безпідставними та не підлягають до задоволення. Наголошує, що доводи відповідача стосовно того, що при звільненні йому не було вручено копію наказу про звільнення та письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, є голослівними та не відповідають дійсності. В день звільнення 05 вересня 2024 року позивачу було видано трудову книжку, копію наказу про звільнення та розрахунковий лист нарахованих сум при звільненні, що підтверджується його підписом та відповідними відмітками, зробленими ним власноручно, на наказі про звільнення №19 від 05.09.2024 року та актом про відмову від отримання виплат при звільненні від 05.09.2024 року. Зауважує, що виплата нарахованих сум в розмірі 10631,47 грн. при звільненні відповідачу здійснена, що підтверджується його власноручним підписом на відомості на виплату готівки №87 від 05.09.2024 року. Стосовно позовних вимог щодо стягнення компенсації допомоги по тимчасовій непрацездатності вказує, що виплати здійснені за вирахуванням податків: ПДФО 18%, військовий збір 1,5%, та утримання коштів відповідно до постанов Відділу ДВС у м. Ужгороді про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ВП №54840075 та ВП №55099305 від 01.11.2023 року. Представник вказує, що згідно припису Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про усунення виявлених порушень законодавства про працю №ЗХ/ЗК/5509/023532/П від 24.02.2025 року, відповідача зобов`язано за порушення строків проведення розрахунку при звільненні [PERSON] нарахувати середній заробіток за весь час затримки розрахунку. На виконання припису, за порушення строків проведення розрахунку при звільненні, позивачу нараховано середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 17000 грн. Сума середнього заробітку до виплати склала 13090,00 грн. (за вирахуванням податків: військовий збір 5% - 850,00 грн.; ПДФО 18% - 3060,00 грн.). 04 березня 2025 року відповідачем на адресу позивача надіслано засобами поштового зв`язку письмове повідомлення №33 від 04.03.2025 року про необхідність з`явитися для отримання нарахованого до виплати середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні (цінний лист з описом вкладеного за №8801500077435, відправлений 04.03.2025 року). Як підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, цінний лист за №8801500077435 позвачем отримано особисто 05.03.2025 року. 06 березня 2025 року відповідачем виплачено позивачу нарахований до виплати середній заробіток за час затримки проведення розрахунку при звільненні в розмірі 13 090 грн., що підтверджується копією відомості на виплату готівки №20 від 04.03.2025 року. Водночас, виходячи зі змісту приписів ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обчислюється не з моменту проведення розрахунку, а з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Відповідно до наказу №19 від 05.09.2024 року позивача звільнено з роботи з 05.09.2024 року. В день звільнення 05 вересня 2024 року позивачу було видано трудову книжку, копію наказу про звільнення та розрахунковий лист нарахованих сум при звільненні, що підтверджується актом про відмову від отримання виплат при звільненні від 05.09.2024 року, відповідно з даної дати і обчислюється строк звернення позивача до суду із вимогами щодо стягнення всіх сум, що належать працівникові при звільненні. В той же час, позовна заява про стягнення заборгованості з оплати непрацездатності, компенсації за невикористані дні відпустки подана позивачем до суду 07.03.2025 року, про що свідчить відповідна відмітка на позовній заяві, тобто з пропущенням строку звернення до суду, а тому на підставі ст.233 КЗпП України у задоволенні позову має бути відмовлено як за безпідставністю, так і у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Позивач в судове засідання не з`явився та в матеріалах справи міститься заява його представника [PERSON] , відповідно до якої він просить розглянути справу його відсутності. Представник відповідача Рижиков А.Г. також не скористався правом на участь у судовому засіданні та подав заяву, згідно якої просить провести розгляд справи без його участі. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах на посаді водія із ТОВ «ПМК-10» з 28.01.2022 року, що підтверджується записами у трудовій книжці, копія якої приєднана до матеріалів справи, та був звільнений 05.09.2024 року на підставі наказу №19 від 05.09.2024 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. За приписами ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення працівника видати йому належним чином оформлену трудову книжку та провести з ним повний розрахунок у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи чи організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Разом з тим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, при звільненні позивача 05.09.2024 року повний розрахунок із ним проведено не було, що фактично частково визнається і самим відповідачем, оскільки за результатами перевірки Західного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці відповідачу було винесено припис про усунення порушень законодавства про працю та нарахування позивачу середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні. Крім того, факт наявності порушень законодавства про працю з боку відповідача також підтверджується складенням відносно директора ТОВ «ПМК-10» даними протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 41 КУпАП, що свідчить про невиконання роботодавцем обов`язку щодо своєчасного проведення розрахунку з працівником. Щодо доводів відповідача про те, що позивачу було повністю виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Як встановлено судом та підтверджується актом перевірки Управління Держпраці №ЗХ/ЗК/5509/023532 від 24.02.2025 року, за період роботи позивача з 28.01.2022 року по 27.01.2023 року [PERSON] була надана щорічна відпустка тривалістю 24 календарні дні лише у липні 2023 року. Водночас, нарахування та виплата компенсації за інші періоди роботи були проведені відповідачем неналежним чином, що підтверджується наявними у справі матеріалами перевірки та відсутністю належних доказів фактичного отримання позивачем відповідних сум. Суд зауважує, що результати перевірки, проведеної Західним міжрегіональним управлінням Державної служби України з питань праці, оформлені актом №ЗХ/ЗК/5509/023532 від 24.02.2025 року щодо виявлених порушень відповідачем вимог трудового законодавства. Зі змісту зазначеного акту вбачається, що під час проведення перевірки встановлено порушення відповідачем вимог законодавства про працю, зокрема щодо своєчасного проведення розрахунку з працівником при звільненні та належного нарахування і виплати сум, що належать працівникові. За результатами перевірки на адресу відповідача винесено припис про усунення порушень законодавства про працю, а також складено протокол про адміністративне правопорушення №ЗХ/ЗК/5509/023532/П/ПТ від 24.02.2025 відносно керівника підприємства за ч. 1 ст. 41 КУпАП. Суд враховує, що акт перевірки органу державного контролю не є безумовним доказом наявності чи відсутності порушень, однак він є належним письмовим доказом у розумінні статей 76, 77 ЦПК України, який містить фактичні дані, отримані уповноваженим органом у процесі реалізації контрольних повноважень. При цьому, відповідачем не надано належних та переконливих доказів, які б спростовували встановлені під час перевірки обставини або свідчили про помилковість висновків контролюючого органу. Крім того, суд бере до уваги, що відповідач фактично визнав наявність порушення строків проведення розрахунку при звільненні, оскільки на виконання припису органу Держпраці здійснив нарахування та часткову виплату позивачу середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку. Така поведінка відповідача свідчить про фактичне підтвердження встановлених контролюючим органом порушень та додатково підтверджує обґрунтованість доводів позивача щодо непроведення з ним повного та своєчасного розрахунку при звільненні. Посилання відповідача на наказ №53 від 03.07.2023 року про надання позивачу щорічної основної відпустки за період роботи з 28.01.2022 року по 27.01.2023 року тривалістю 24 календарні дні у період з 03.07.2023 року по 26.07.2023 року суд відхиляє, оскільки сам по собі факт існування такого наказу не є безумовним доказом фактичного використання працівником відпустки. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано належних доказів того, що позивач був ознайомлений із зазначеним наказом у встановленому порядку, а також доказів того, що у вказаний період позивач фактично був відсутній на роботі у зв`язку з перебуванням у відпустці. Натомість, позивач зазначає, що з наказом про надання відпустки він ознайомлений не був та у вказаний період продовжував виконувати свої трудові обов`язки, відповідачем не подано до суду табелів обліку робочого часу, відомостей про виплату відпускних чи інших первинних документів, які б підтверджували фактичне перебування позивача у щорічній відпустці у даний період часу. За такого, суд вважає за необхідне стягнути з ТОВ «ПМК-10» на користь [PERSON] компенсацію за невикористані дні відпустки в період з 28.01.2022 року по 27.01.2023 року в кількості 24 дні. Визначаючи розмір виплати суд виходить з того, що у позовній заяві та перевірках Держпраці вказано, що сума виплати за один день відпустки може бути обчислена за принципом пропорційного нарахування середньої заробітної плати за період роботи. У позовній заяві зазначено, що при перевірці за період з 28.01.2022??27.01.2023 року виплата за відпустку за аналогічний розрахунок 24 дні склала 5 679,30 грн. Отже, компенсація за невикористані 24 календарні дні щорічної відпустки без урахування податків та утримань становить 5 679,30 грн. Суд також критично оцінює доводи відповідача про виплату позивачу допомоги по тимчасовій непрацездатності з 04.06.2024 по 13.06.2024 року (наказ №12533845-2023435059-1 від 28.06.2024); з 14.06.2024 по 21.06.2024 року (наказ №12533845-2023628219-1 від 01.07.2024); з 22.06.2024 по 01.07.2024 року (наказ №12533845-2023785647-1 від 02.07.2024); з 02.07.2024 по 16.07.2024 року (наказ №12533845-2023987952-1 від 24.07.2024); з 17.07.2024 по 30.07.2024 року (наказ №12533845-2024271155-1 від 02.08.2024); з 31.07.2024 по 08.08.2024 року (наказ №12533845-2024552163-1 від 23.08.2024); з 09.08.2024 по 17.08.2024 року (наказ №12533845-2024779020-1 від 30.08.2024); з 18.08.2024 по 24.08.2024 року (наказ №12533845-2025014113-1 від 03.09.2024); з 28.08.2024 по 30.08.2024 року (наказ №13504995-2025227679-1 від 04.09.2024); з 31.08.2024 по 03.09.2024 року (наказ №13504995-2025277742-1 від 05.09.2024) на підставі наданих платіжних відомостей, оскільки позивач заперечує факт підписання відповідних відомостей та отримання грошових коштів, зазначаючи, що підписи у таких документах виконані не ним. При цьому, відповідачем не надано жодних інших належних і допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували фактичну виплату позивачу відповідних сум, зокрема первинних бухгалтерських документів, банківських платіжних документів або інших доказів, що свідчили б про реальне отримання позивачем коштів. Саме по собі зазначення прізвища працівника у платіжній відомості або наявність підпису, справжність якого заперечується працівником, не може безумовно свідчити про отримання ним грошових коштів. Враховуючи наведене, а також беручи до уваги принцип розподілу доказового тягаря у трудових правовідносинах, відповідно до якого обов`язок доведення факту виплати працівникові належних сум покладається на роботодавця, суд приходить до висновку, що надані відповідачем платіжні відомості не можуть бути визнані належним доказом фактичної виплати позивачу допомоги по тимчасовій непрацездатності. При цьому, сам факт нарахування відповідних сум не свідчить про їх виплату працівнику, оскільки відповідно до вимог трудового законодавства роботодавець повинен довести саме факт виплати працівнику належних йому сум. Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України (станом на момент звільнення та звернення до суду з позовом) працівник може звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З матеріалів справи вбачається, що остаточний розрахунок із позивачем було проведено лише 06.03.2025 року, коли йому виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Саме з цього моменту позивачу стало достеменно відомо про обсяг фактично виплачених йому сум та про наявність порушення його трудових прав. Позовна заява подана до суду 07.03.2025 року, тобто фактично наступного дня після проведення остаточного розрахунку, що свідчить про звернення позивача до суду в межах строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Суд також враховує позицію, викладену у рішенні Конституційного Суду України у справі №1-7/2024(337/24) від 11.12.2025, відповідно до якого положення законодавства, що встановлювали обмеження строку звернення працівника до суду з вимогами про стягнення належної йому заробітної плати (ч. 1 ст. 233 КЗпП України), визнані такими, що не відповідають Конституції України. Конституційний Суд України у зазначеному рішенні дійшов до висновку, що заробітна плата є основним джерелом існування працівника, а тому встановлення обмежених строків для звернення до суду з вимогами про її стягнення звужує зміст та обсяг конституційного права особи на своєчасне одержання винагороди за працю. Отже, станом на момент ухвалення рішення по справі позивач взагалі не обмежується у праві на зверення до суду із даним позовом, а тому доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду є безпідставними. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи з наведеного, оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору, такий підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved