Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Відділ «Служба у справах дітей» Камінь-Каширської міської ради Волинської області, про позбавлення батьківських прав. Позов мотивовано тим, що 04 листопада 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований у Камінь-Каширському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис №68. У шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . Починаючи з грудня 2022 року стосунки сторін почали поступово погіршуватися, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки й образи. Навесні 2023 року відповідачка залишила дитину з позивачем. Як стало відомо позивачу пізніше, відповідачка виїхала на постійне місце проживання за кордон. Відповідачка більше не поверталася до родини, відсторонилася від сина та перестала виконувати свої батьківські обов`язки відносно нього. Оскільки відносини сторін не налагодилися, позивач остаточно прийняв рішення розірвати шлюб. Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 13 грудня 2023 року у справі №157/1967/23 шлюб між сторонами розірвано, відповідачці відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Після розлучення відповідачка не змінила свого відношення до сина. Вона байдужа до дитини, не цікавиться її життям та здоров`ям, не проявляє до неї материнської турботи, не надає коштів на її утримання. Така поведінка відповідачки є сталою та усвідомленою, вона фігурує в житті сина лише згадкою у свідоцтві про народження та не має наміру змінювати своє відношення. [PERSON] покинула сина на позивача, тривалий час не проявляє інтересу до дитини, не піклується про неї, не бере участі у формуванні культурних і духовних цінностей. Загалом життєдіяльність власної дитини відповідачку не обходить. Емоційний зв`язок між [PERSON] та відповідачкою відсутній. Вона не спілкуються з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення. Означене зафіксовано і працівниками Відділу «Служба у справах дітей» Камінь-Каширської міської ради та Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг Камінь-Каширської міської ради» в Акті обстеження умов проживання від 19.06.2025. З моменту залишення відповідачкою дитини, нею став опікуватися виключно позивач. Саме [PERSON] вирішує всі питання життєдіяльності, розвитку та виховання дитини, самостійно забезпечує харчуванням, ліками, іграшками, одягом та всім необхідним для її гармонійного розвитку. Батько переймається проблемами сина, цікавиться його почуттями та інтересами, сприяє розширенню світогляду, вкоріненню культурних і духовних цінностей притаманних люблячій сім`ї. В свою чергу [PERSON] зникла з життя сина, самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків щодо нього, не проводить з ним спільно час, не турбується, не бере будь-якої участі у вихованні та піклуванні. Після розлучення сторін ситуація не змінилася. Разом із цим, відповідачка завжди мала право на безперешкодну участь у вихованні сина. Позивач ніколи не чинив перепон, не встановлював будь-яких обмежень для спілкування відповідачки з дитиною, жодних спорів щодо місця її проживання не було. Однак, [PERSON] лише час від часу згадувала сина, що проявлялося у поодиноких телефонних дзвінках. Під час спілкування з матір`ю дитина завжди нервувала, не бажала розмовляти з нею та відштовхувала від себе засоби зв`язку. Після спілкування з відповідачкою стан дитини погіршується, вона стає пригніченою та розгубленою, що негативно впливає на її життя, самоусвідомлення та зайняття буденними справами. Дитина не сприймає [PERSON] як свою матір та не ідентифікує її як члена своєї сім`ї, що підтверджує емоційну відстороненість та відсутність тісного особистісного зв`язку між ними. Відповідачка натомість на вживала жодних спроб, щоб змінити ставлення дитини до себе. Після залишення сина на батька [PERSON] не знаходила часу для дитини, не приїжджала, не намагалася зблизитися та відновити нормальні сімейні стосунки. Зараз відповідачка й надалі продовжує ігнорувати наявність сина, не виявляє до нього материнського піклування, не цікавиться його долею, не відвідує та не бере участі в його вихованні. Матір у житті малолітнього [PERSON] відсутня понад два роки, єдине, що на цей час пов`язує їх - це формальний юридичний зв`язок. Відповідачка абсолютно не турбується про стан здоров`я сина, не забезпечує йому необхідного медичного догляду та не супроводжує під час візитів до лікаря. Відповідачка ігнорує питання освіти та виховання дитини, не цікавиться її успіхами та процесом соціалізації в дитячому садку. Потреби у медичному догляді, лікуванні, навчанні та вихованні сина задовольняються виключно позивачем. Такі дії [PERSON] є усвідомленим ухиленням від виконання своїх прямих батьківських обов`язків щодо піклування про здоров`я дитини, її виховання та навчання, передбачених ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, ч. 1 ст. 59 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Судовим наказом Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 19 січня 2024 року у справі №157/87/24 було присуджено стягувати з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 доходу, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 16 січня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Згідно з наданим державним виконавцем Маковецьким Р.М. розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 02.06.2025 сукупний розмір заборгованості відповідачки зі сплати аліментів станом на 02.06.2025 становить 46 664 грн 63 к. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . У відзиві на позов відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала. Вказала, що зараз вона дійсно проживає на території Республіки Польща, однак має бажання та намір повернутися в Україну до сина. Проте через проблеми з перетином кордону не має можливості цього зробити з 23.10.2024, про що відомо і позивачеві. Відповідно до постанови прокурора однієї з прокуратур Республіки Польща [PERSON] заборонено виїзд із країни та вилучено паспорт громадянина України. Відразу після появи можливості поїхати до України, вона планує це зробити та вирішувати питання стосовно своєї участі у вихованні дитини. Відповідачка після від`їзду за кордон і досі проявляє інтерес до дитини [PERSON] , постійно телефонує по відеозв`язку до дитини для підтримання відносин та участі в її житті. Неодноразово [PERSON] відсилала та передавала передачі для сина, купувала йому необхідні речі, одяг та подарунки. Однак останніх півроку позивач обмежує матір у спілкуванні з сином, не приймає від неї ані грошей, ані подарунків, самостійно вирішив, що дитині не потрібно спілкування з матір`ю. [PERSON] та його мати заблокували відповідачку у всіх месенджерах та позбавили зв`язку з дитиною. Метою вказаних дій та власне самого позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина є оформлення позивачем в подальшому відстрочки від мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і безперешкодний виїзд за кордон. Позивач розповідав про такий намір і пропонував [PERSON] не перешкоджати у вчиненні цих дій, після цього обіцяв привезти їй дитину. Відповідачка відмовилася від вказаної пропозиції, після чого позивач заблокував її в усіх соцмережах, перестав давати спілкуватися з дитиною та все ж намагається реалізувати свою ідею для оформлення відстрочки. Під час телефонного дзвінка позивач на прохання відмовитися від позову про позбавлення батьківських прав відповів, що не зробить цього через те, що вже заплатив адвокату. Для вчинення вказаної дії (відмови від позову) запропонував відповідачці заплатити йому 1500 доларів США. Причиною звернення з цим позовом про позбавлення батьківських прав позивач зазначив те, що [PERSON] зробила йому особисто (а не дитині) щось погане у стосунках. Отож дії позивача у цьому випадку більше спрямовані на помсту колишній дружині та схему для оформлення відстрочки одночасно, а не на відстоювання прав дитини. Просить суд врахувати, що вона бажає бути матір`ю своєму синові, любить його, бере та хоче брати участь у його вихованні та житті в подальшому. Вважає позов [PERSON] безпідставним і просить відмовити в його задоволенні. У відповіді на відзив позивач зазначив, що свідома відсторонена поведінка [PERSON] щодо свого сина свідчить про те, що у разі залишення за нею батьківських прав, дитина і надалі страждатиме від байдужого відношення матері. Попри голослівні заяви відповідачка не вчиняє жодних дій, щоб з`явитися в житті сина, забезпечувати його та підтримувати, що повністю суперечить дотриманню якнайкращих інтересів дитини. По-перше, якнайкращі інтереси [PERSON] полягають у праві на зростання у надійному, спокійному і стійкому середовищі. Ці інтереси мають забезпечуватись і реалізовуватись на кожному етапі життя дитини, а не лише в разі наявності у [PERSON] бажання чи у невизначеному майбутньому. Відповідачка тривалий час свідомо нехтує інтересами дитини, не виховує, не налагоджує контакт, не піклується, не цікавиться життям, здоров`ям та навчанням сина. Така поведінка простежувалась у відповідачки і до моменту її від`їзду за кордон у квітні 2023 року. Всі обов`язки по утриманню дитини, її вихованню, піклуванню про здоров`я та фізичний, духовний і моральний розвиток, здійснювалися і здійснюються позивачем. Представники третьої особи неодноразово обстежували умови проживання малолітнього [PERSON] , однак присутності відповідачки в його житті так і не встановили. У висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] від 27.11.2025 вказано, що жодної присутності матері в житті дитини не виявлено, батько турбується про сина, створює належні умови для його утримання, виховання та розвитку, дарує йому свою любов і весь вільний час. Навіть після ініціювання вказаного судового процесу у липні 2025 року відношення відповідачки до дитини та до виконання своїх обов`язків не змінилося. Як зауважено у висновку, під час засідання комісії з питань захисту прав дитини Камінь-Каширської міської ради 15.10.2025 [PERSON] надавався строк в один місяць для можливості надати докази, які б свідчили про її реальний намір з`явитись в житті дитини, однак таких доказів так і не надано. Наголошуючи про неможливість свого приїзду в Україну зв`язку з нібито забороною виїзду з Республіки Польща з 23 жовтня 2024 року, відповідачка залишила поза увагою, що вона тривалий період часу вона мала можливість приїжджати в Україну включно до означеного моменту. Однак за півтора року [PERSON] жодного разу не приїхала, щоб провідати сина. Крім того, перебування за кордоном не звільняє відповідачку від виконання батьківських обов`язків та не є перешкодою для спілкування з дитиною, надання їй утримання і турботи. Фактичні обставини такі, що [PERSON] самоусунулась від виконання батьківських обов`язків у всіх без винятку аспектах життя дитини за відсутності перешкод для реалізації таких прав. Заперечення відповідачки щодо позбавлення її батьківських прав не може свідчити про наявність інтересу до дитини, намір брати участь в її вихованні та змінити свою поведінку на краще. Натомість доводи [PERSON] про нібито дійсну мету [PERSON] щодо ініціювання судового процесу з позбавлення її батьківських прав є лише маніпулятивним припущенням, створеним, щоб змістити фокус із винної і тривалої поведінки відповідачки. Позивач просить задовольнити позовні вимоги повністю. Позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю. Позивач пояснив, що [PERSON] не бере участі у вихованні сина [PERSON] , понад два роки вона перебуває за кордоном і до дитини не з`являється. Заперечив, що перешкоджав відповідачці спілкуватися з сином, не давав телефон сину лише коли був на роботі або не було електропостачання. Навпаки, хоче аби мати спілкувалася з дитиною, хоча підтвердив, що заблокував номер відповідачки у всіх соцмережах. Також заперечує, що метою пред`явлення позову є необхідність оформити відстрочку від мобілізації та виїхати за кордон. Він має постійний і стабільний заробіток на будові, тому потреби виїздити на сезонні роботи за кордон немає. Підтвердив, що [PERSON] передавала деякі речі синові, однак це було дуже рідко. Про заборону відповідачці залишати територію Республіки Польща не знав. Відповідач [PERSON] , представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнали. [PERSON] пояснила, що від сина не відмовлялася, хоче бути поряд із ним і виховувати його. В квітні 2023 року чоловік втратив заробіток, доходи сім`ї зменшилися і вона була змушена поїхати за кордон на заробітки. Фактично позивач сам змусив її поїхати до Республіки Польща на роботу. Через деякий час у Польщі вона потрапила в шахрайську схему і проти неї порушили кримінальну справу. У неї вилучили паспорт і заборонили виїзд із країни. Провадження щодо неї ще триває, тому вона не має змоги повернутися в Україну. Будучи в Польщі, вона постійно пересилала позивачу гроші, речі для дитини, подарунки. Проте, [PERSON] не давав спілкуватися з [PERSON] і відповідачка мусила просити сусідів показати їй дитину. Також вона просила привезти [PERSON] в Польщу, проте позивач відмовив їй у цьому. Їй відомо про судовий наказ про стягнення з неї аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , однак коли вона попросила номер банківського рахунку для перерахування коштів, то позивач сам попросив її не платити аліменти. Планує приїхати в Україну до сина, як тільки з`явиться можливість. Просить відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи Відділу «Служба у справах дітей» Камінь-Каширської міської ради Волинської області Решетовська Н.О. у судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її сина [PERSON] . Пояснила, що документів, які б підтверджували неможливість виїзду з Республіки Польща [PERSON] не надала, батьки малолітнього сперечаються між собою, однак відповідачка дійсно просила привезти дитину до неї в Польщу. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що позивач є її сином, який сам утримує малолітнього [PERSON] . Частину батьківських обов`язків також виконує й вона, відводить онука в дитячий садочок, доглядає його. [PERSON] участі у вихованні та матеріальному утриманні сина не бере, виїхала за кордон на заробітки та не повернулася, там завела другу сім`ю. На фото матері [PERSON] не реагує, мамою називає свою бабусю. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що позивач є її двоюрідним братом. Сім`ю [PERSON] знає добре, бо є їх кумою та проживає по сусідству. [PERSON] перестала цікавитися сином, коли виїхала за кордон. Там знайшла іншого чоловіка й проживає з ним. Грошей на утримання свого малолітнього сина [PERSON] не надсилає. [PERSON] на зображення відповідачки в ноутбуці не реагує, матір`ю називає свою бабусю [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов безпідставним і таким, що до задоволення не підлягає. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1 та 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За нормами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно зі статтею 152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. У відповідності до статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. З оглянутої в судовому засіданні копії рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 13 грудня 2023 року встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 2020 року по 13 грудня 2023 року. У шлюбі [INFO] в них народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14.01.2021. На підставі судового наказу Камінь-Каширського районного суду від 19 січня 2024 року з відповідачки [PERSON] стягнуто аліменти на користь позивача [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 16 січня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Станом на травень 2025 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів становить 46 664 грн 63 к. Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них. Надані позивачем докази повністю підтверджують викладені в позовній заяві обставини про те, що відповідачка тривалий час не спілкується зі своїм сином, не бере участі в його вихованні, не відвідує дитину та не з`являється в дошкільному навчальному закладі, який та відвідує. Ці обставини визнала у судовому засіданні й сама відповідачка. Тому суд не може не погодитися з доводами [PERSON] про те, що [PERSON] неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до сина [PERSON] . Проте, як зазначено вище, позбавлення батьківських прав є крайнім, винятковим заходом впливу на батьків, які певний час не виконують своїх батьківських обов`язків і їх поведінка свідчить про втрату будь-якого інтересу до дитини. Такий захід повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та з урахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дитини. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 15.04.2021 по справі №243/13192/19-ц вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, тому суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. З дослідженої в судовому засіданні постанови прокурора районної прокуратури в Глогові про застосування запобіжного заходу від 25.11.2024 вбачається, що відповідачці [PERSON] заборонено виїзд із Республіки Польща, зобов`язано з`являтися до управління поліції щотижня, а також вилучено паспорт громадянина України. Також у судовому засіданні було встановлено, що між сторонами існують напружені відносини і ця обставина також послужила причиною тривалої відсутності спілкування матері з дитиною. Щодо обов`язку матеріального утримання дитини та сплати призначених судом аліментів, який [PERSON] не виконує, то суд бере до уваги пояснення відповідачки про відмову позивача від отримання цих коштів, що [PERSON] у судовому засіданні не заперечив. Крім того, суд бере до уваги поведінку відповідачки під час розгляду справи, яка дізнавшись про судове провадження щодо позбавлення її батьківських прав, одразу ж взяла активну участь у розгляді справи, подала відзив і наявні у неї докази, брала участь у кожному судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, де наполегливо відстоювала свою позицію й неодноразово висловлювала бажання зустрітися із сином. Наведені обставини однозначно свідчать про бажання матері бути поряд зі своєю дитиною, доглядати та виховувати її, яке вона наразі не може реалізувати з об`єктивних причин, й безумовно вказують, що запропонований позивачем захід впливу, а саме позбавлення відповідачки батьківських прав, є надміру суворим і в цьому випадку не може бути застосований. Суд у ході розгляду справи не почув від позивача переконливих доводів і не знайшов у матеріалах справи незаперечних доказів того, що позбавлення відповідачки батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON] буде відповідати його інтересам. Орган опіки та піклування Камінь-Каширської міської ради надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] щодо її малолітнього сина [PERSON] , затверджений рішенням виконкому Камінь-Каширської міської ради від 27.11.2025 №11/25. Висновок обґрунтовано тим, що [PERSON] свідомо самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, жодної присутності матері в житті малолітнього [PERSON] не виявлено. Тому орган опіки та піклування вважає, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] є доцільним і відповідає його інтересам. Згідно з частиною 6 статті 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей. З огляду на викладене, суд при вирішенні цього спору не бере до уваги висновок органу опіки та піклування Камінь-Каширської міської ради про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON] , оскільки у висновку відсутні посилання на докази, які свідчать про умисне невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, а лише констатується відсутність доказів поважної причини тривалого перебування [PERSON] за кордоном. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, беручи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд вважає, що попри існування ряду випадків неналежного піклування про дитину зі сторони відповідачки, достатніх підстав для застосування щодо неї такого заходу як позбавлення батьківських прав немає, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed