Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Бартусевич В.М. звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до [PERSON] про визнання права власності. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла мати позивача та відповідача [PERSON] , [INFO] . Позивач та відповідач є братом та сестрою по матері, однак народжені від різних батьків. 18.07.1970 р. [PERSON] одружилася з [PERSON] , в зв`язку з чим змінила прізвище на [PERSON] . Батьком відповідача є [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 31 листопада 1974 р. мати сторін [PERSON] отримала ордер №229 на право зайняття трикімнатної квартири [ADDRESS] . Склад сім`ї [PERSON] основний квартиронаймач, [PERSON] чоловік, [PERSON] син, [PERSON] донька. [PERSON] була членом ЖБК-29 з 15.04.1974 року. 18.10.1989 р. вона повністю виплатила свій пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] в розмірі 7200 карбованців. З дня вступу в силу Закону України «Про власність» квартира [ADDRESS] перебувала у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Заповіт [PERSON] не складав. Спадкова справа після його смерті не заводилася. На момент смерті з [PERSON] , який помер [INFO] , постійно проживали дружина [PERSON] та син відповідач [PERSON] , які є спадкоємцями за законом першої черги та вважаються такими, що прийняли спадщину. Інших спадкоємців першої черги за законом немає. Отже, кожному з спадкоємців [PERSON] , який помер [INFO] , а саме дружині [PERSON] та сину відповідачу [PERSON] належало по 1/4 частині спадкового майна квартири [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилася спадщина на 3/4 частини квартири [ADDRESS] (1/2 її частка у праві власності на квартиру + 1/4 частка, успадкована після смерті чоловіка). Спадкоємцями першої черги після її смерті є її діти позивач та відповідач у справі. Відповідач постійно проживав разом з матір`ю на день її смерті, тому вважається таким, що прийняв спадщину. Позивач прийняла спадщину після смерті матері шляхом подання 13 листопада 2024 року до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Тумака А.М. заяви про прийняття спадщини. Таким чином після смерті батьків квартира [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної часткової власності: позивачу належить 3/8 частки, відповідачу належить 5/8 часток (1/4 успадкована після смерті батька + 3/8 успадкована після смерті матері). Сторонами замовлено та отримано Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , який виготовлений Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації, згідно якого квартира складається з трьох житлових кімнат загальною площею 68,50 кв.м., житловою площею 43,90 кв.м. В серпні 2025 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Тумака А.М. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/8 частини квартири [ADDRESS] , як спадкове майно після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Постановою приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Тумака А.М. №224/02-31 від 01.08.2025р. позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право на спадщину оскільки згідно з п.4.16 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у спадкоємців на підтвердження права власності на майно, що належало спадкодавцю [PERSON] , яка померла [INFO] , відсутні належні документи, що підтверджують право власності на нерухоме майно та рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання в порядку спадкування права власності на майно. Тому на підставі вищевикладеного просить суд визнати за позивачем, [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 3/8 частини квартири [ADDRESS] , яка складається з трьох житлових кімнат загальною площею 68,50 кв.м., житловою площею 43,90 кв.м, як спадкове майно після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 вересня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Відповідач не скористався правом на подачу відзиву на позовну заяву. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 грудня 2025 року призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та надала суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Просила суд із врахуванням всіх обставин по справі задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні визнав позовні вимоги. Суд, проаналізувавши матеріали справи, пояснення сторін по справі, визнання позову відповідачем, вивчивши та дослідивши письмові докази по справі, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 31 листопада 1974 р. мати сторін [PERSON] отримала ордер №229 на право зайняття трикімнатної квартири [ADDRESS] . Склад сім`ї [PERSON] основний квартиронаймач, [PERSON] чоловік, [PERSON] син, [PERSON] донька. [PERSON] була членом ЖБК-29 з 15.04.1974 року. 18.10.1989 р. вона повністю виплатила свій пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] в розмірі 7200 карбованців. Відповідно до частини третьої статті 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно з пунктом 4 «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України» ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ч.1 ст. 22 КпШС України (у редакції, чинній на час внесення пайових внесків) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст. 15 Закону України «Про власність» № 697-XII від 07.02.1991 член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Згідно ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю Української РСР. Конструкція статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує» (постанова Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 335/12781/19). Таким чином з дня вступу в силу Закону України «Про власність» квартира [ADDRESS] перебувала у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача та відповідача [PERSON] , [INFO] згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02 вересня 2024 року. Позивач та відповідач є братом та сестрою по матері, однак народжені від різних батьків. 18.07.1970 р. [PERSON] одружилася з [PERSON] , в зв`язку з чим змінила прізвище на [PERSON] згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 18.07.1970 року. Батьком відповідача є [PERSON] , [INFO] згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.06.1971 року, який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 31.10.2023 року. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . На момент смерті з [PERSON] , який помер [INFO] , постійно проживали дружина [PERSON] та син відповідач [PERSON] згідно довідки про реєстрацію/останнє місце проживання № 997814928 від 07.08.2025 року, які є спадкоємцями за законом першої черги та вважаються такими, що прийняли спадщину. Інших спадкоємців першої черги за законом немає. Судом встановлено, що кожному з спадкоємців [PERSON] , який помер [INFO] , а саме дружині [PERSON] та сину відповідачу [PERSON] належало по 1/4 частині спадкового майна квартири [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилася спадщина на 3/4 частини квартири [ADDRESS] (1/2 її частка у праві власності на квартиру + 1/4 частка, успадкована після смерті чоловіка). Спадкоємцями першої черги після її смерті є її діти позивач та відповідач у справі. Відповідач постійно проживав разом з матір`ю на день її смерті, тому вважається таким, що прийняв спадщину. Позивач прийняла спадщину після смерті матері шляхом подання до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Тумака А.М. заяви про прийняття спадщини. Таким чином після смерті батьків квартира [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної часткової власності: позивачу належить 3/8 частки, відповідачу належить 5/8 часток (1/4 успадкована після смерті батька + 3/8 успадкована після смерті матері). Сторонами замовлено та отримано Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , який виготовлений Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації, згідно якого квартира складається з трьох житлових кімнат загальною площею 68,50 кв.м., житловою площею 43,90 кв.м. В серпні 2025 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Тумака А.М. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/8 частини квартири [ADDRESS] , як спадкове майно після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Постановою приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Тумака А.М. №224/02-31 від 01.08.2025 р. позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право на спадщину оскільки згідно з п.4.16 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у спадкоємців на підтвердження права власності на майно, що належало спадкодавцю [PERSON] , яка померла [INFO] , відсутні належні документи, що підтверджують право власності на нерухоме майно та рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання в порядку спадкування права власності на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється, зокрема у разі припинення юридичної особи чи смерті власника. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин, а також не спростовують наведені судом твердження. Суд вважає, що позивачем надано належні докази, які є підставою для задоволення його позовних вимог. На підставі наведеного вище, враховуючи положення ст.264 ЦПК України, відповідно до якої під час ухвалення рішення суд, окрім іншого вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити, приймаючи визнання позову відповідачем, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved