Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа [PERSON] . Заяву мотивує тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 13.03.2019 року по [INFO] . В шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Вказує, що разом із сином [PERSON] та дочкою від попереднього шлюбу проживає за адресою своєї матері [PERSON] , [PERSON] проживає окремо після припинення шлюбних стосунків. Однак, зазначає, що [PERSON] не сприймає факту розлучення та відзначається проявами неконтрольованої агресії, неодноразово вчиняє домашнє насильство відносно неї в присутності сина, яка виражається в словесних образах, погрозах, приниженнях, нецензурною лайкою, штовханням. З такого приводу, відносно [PERSON] складались протоколи про вчинення домашнього насильства, виносився терміновий заборонний припис, та відповідними судовими рішеннями його визнавали винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-8 КУпАП. Також вказує, що відносно дитини [PERSON] налаштовує сина проти неї та її сім`ї, при цьому вона не створює перешкод для спілкування сина з батьком. Крім того, [PERSON] вороже відноситься до її матері [PERSON] , яка також була потерпілою у справі про адміністративне правопорушення за вчинення домашнього насильства. Вважає, що на даний час, наявні обґрунтовані ризики існування вірогідності продовження вчинення кривдником домашнього насильства та підставність застосування до нього спеціальних заходів щодо протидії вчинення такого насильства відносно неї, сина та її матері [PERSON] . На підставі наведеного, просить суд, прийняти рішення про видачу обмежувального припису стосовно кривдника [PERSON] , яким визначити наступні заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме заборонити [PERSON] , [INFO] : перебувати в місці проживання з постраждалими особами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; наближатися на відстань 300 метрів до постраждалих осіб [PERSON] , [PERSON] ; наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання постраждалих осіб [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; перебувати в місці роботи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; наближатись на відстань менше 300 метрів до місця роботи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; контактувати та спілкуватись у будь-який спосіб, а також вести листування, телефонні переговори з [PERSON] , [PERSON] або контактувати з ними через інші засоби зв`язку; особисто або через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, строком на 6 місяців. У письмових поясненнях заінтересована особа [PERSON] не погоджується із заявою [PERSON] , оскільки, до заяви не додано жодних доказів, які б свідчили про те, що малолітня дитина зазнала психологічного, фізичного чи іншого насильства з його боку, наявність різних поглядів на методи виховання, релігійні переконання чи інші педагогічні аспекти є природним явищем для батьків, які проживають окремо. Вказує, що заявниця та її матір налаштовують дитину проти нього, не дотримуються рішення виконавчого комітету Луцької міської ради щодо його участі у вихованні сина, тому можуть виникати конфлікти з даного приводу. Також, зазначив, що через його медичний діагноз, інколи може бути надто емоційним, тому на даний час, відвідує психолога задля забезпечення спокою сина та його благополуччя, щоб правильно реагувати на випадки недопущення його до дитини. Ухвалою суду від 23.12.2025 року відкрито провадження у справі. В судовому засіданні заявниця заяву підтримала з підстав у ній зазначеній. Просила заяву задовольнити. Крім того, пояснила, що [PERSON] постійно переслідує її, перегороджує виїзд з будинку, чинить психологічний тиск на сина, що негативно відображається на психічному здоров`ї її та сина. Заінтересована особа в судовому засіданні заяву не визнав, просив відмовити в її задоволенні з підстав, наведених у письмовому поясненні. Також, суду пояснив, що зв`язок з сином для нього дуже важливий, не бажає розлучатися з дитиною та наразі проходить терапію по неконтрольованих приступах агресії. Заслухавши думку учасників справи, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява частково підставна та підлягає до задоволення частково. Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.04.2025 року, залишеного без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16.06.2025 року, шлюб між заявницею [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 13-19). В шлюбі у сторін народилася одна дитина, син - [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] не приймає факту розлучення з заявницею, обмеженого доступу до спілкування з малолітній сином. У зв`язку із такими обставинами, [PERSON] агресивно відноситься до заявниці, переслідує її за місцем роботи, систематично вчиняє скандали, принижує словесно у присутності сина, чинить перешкоди у нормальному вихованні дитини та здійснює психологічний тиск на сина. Крім того, вчиняє психологічне насильство відносно матері заявниці [PERSON] . Зазначені обставини підтверджені судовими рішеннями, якими [PERSON] неодноразово було притягнуто за вчинення дій, кваліфікованих як насильство в сім?ї, щодо [PERSON] , її матері [PERSON] , що також вчинялися у присутності малолітнього сина сторін [PERSON] (а.с. 26-46, 51-54). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти). Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. За змістом частини 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Оцінюючи відносини між батьками, а також між ними та самою малолітньою дитиною, наявність ризиків застосування насильства щодо заявниці та малолітньої дитини, суд виходить з наступного. Із матеріалів справи вбачається, що постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.05.2025 року, залишеною без змін постановою Волинського апеляційного суду від 18.06.2025 року, [PERSON] визнано винним за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, які виразились у тому, що [PERSON] , зачинивши в автомобілі малолітню дитину [PERSON] , не віддав його матері [PERSON] , а також в присутності дитини вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно дружини, а саме: погрожував фізичною розправою та вчинив сварку. Крім того, вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно сина, а саме здійснював психологічний тиск на свою дитину, яка відмовлялась йти з ним на прогулянку (а.с. 38-46). Також, постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.06.2025 року [PERSON] визнано винним за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-8 КУпАП, яке виразилось у порушенні вимоги термінового заборонного припису, виданого терміном на 5 діб, а саме контактував з постраждалою особою [PERSON] (а.с. 32-37). Крім того, станом на дату звернення до суду щодо [PERSON] було встановлено два заборонні приписи від 21.12.2025 року щодо заявниці [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] , у зв`язку із вчиненням домашнього насильства психологічного та фізичного характеру щодо заявниці та малолітньої дитини, а саме, [PERSON] принижував словесно, шарпав та вирвав дитину з рук, що викликало сильні емоції в дитини. Окрім того, допитана в судовому засіданні [PERSON] (матір заявниці), яка проживає разом з дочкою [PERSON] та онуком [PERSON] показала, що колишній зять агресивно налаштований до її дочки та внаслідок цього страждає їхній малолітній син. Також, зазначила, що 21.12.2025 року, за місцем їхнього проживання, приїхав [PERSON] перегородив виїзд з двору будинку, забрав дитину, кричав, погрожував, при цьому онук сильно плакав. Крім того, показала, що щодо неї, [PERSON] також вчиняв домашнє насильство, що виразилось у хапані за руки, при спробі забрати онука. Показання зазначеного свідка узгоджуються із вищезазначеними письмовими доказами у справі, а відтак, незважаючи на заперечення заінтересованої особи, беруться судом до уваги як належний доказ у справі. За таких обставин, суд вважає доведеним факт психологічного та фізичного насильства [PERSON] щодо [PERSON] та малолітньої дитини [PERSON] , який виражається в словесних образах, погрозах, приниженнях, нецензурній лайці, штовханням та психологічному тиску на сина сторін. Дані обставини, на думку суду, дають підстави вважати, що невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди психічному здоров`ю потерпілої [PERSON] та малолітнього [PERSON] від насильства у сім`ї. Разом з тим, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №733-4 від 12.11.2025 року визначено [PERSON] строком на три місяці такий спосіб участі у вихованні малолітнього сина, а саме: щопонеділка, щосереди з 17.00 до 20.00; в суботу та неділю першого та третього тижня місяця з 10.00 до 18.00; в інші дні [PERSON] може бачитися з сином за попередньою домовленістю з його матір`ю, з урахування режиму дня та бажання дитини (а.с. 56). Оцінюючи доводи [PERSON] щодо наявності рішення, яким встановленого його право, як батька, на спілкування з дитиною та співвідношення прав батьків та дитини, суд зауважує наступне. У справі «МАМЧУР ПРОТИ УКРАЇНИ» Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/974_a93#Text). Аналізуючи вищезазначені докази у сукупності, суд вважає, що на даний час у малолітньої дитини існує неспокійне психологічне середовище, пов`язане насамперед із діями [PERSON] щодо побачень з нею. При цьому суд не ставить під сумнів право [PERSON] , як батька на спілкування із своєю дитиною, проте, зважаючи на наявний психологічний стан дитини, пов`язаний із діями батька по відношенню до матері, суд констатує наявність ознак застосування [PERSON] щодо [PERSON] психологічного насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також наявності ризиків застосування такого насильства у майбутньому. Відтак, у даному випадку інтерес малолітньої дитини [PERSON] щодо забезпечення йому комфортного психологічного середовища переважає над правом його батька [PERSON] щодо спілкування з ним протягом певного періоду часу. При цьому суд враховує ту обставину, що заявник [PERSON] в силу вимог ст.154 Сімейного кодексу України, ст.59 ЦПК України, має право як законний представник малолітнього [PERSON] ставити питання щодо видачі обмежувального припису в інтересах дитини. Тому з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві та збереження психоемоційного стану дитини, суд приходить до висновку про необхідність видачі обмежувального припису щодо [PERSON] шляхом встановлення декількох заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, зокрема, встановлених п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а саме строком на три місяці: 1) заборонити перебувати в місці проживання постраждалих [PERSON] та малолітнього [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а також в місці роботи [PERSON] , яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] .; 2) заборонити наближатися на відстань 300 метрів до місця проживання (перебування) постраждалих, а також до інших місць частого відвідування, зокрема, місця роботи [PERSON] , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] .; 3) заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалих, якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними без їх згоди, а саме: ведення листування, телефонних переговорів або контактування з ними через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб. Визначаючи саме такі заходи, а також їх тривалість суд враховує взаємовідносини між батьками і дитиною та враховує, зокрема, обов`язок не тільки батька, а й матері дитини у майбутньому діяти розсудливо та забезпечити дитині повноцінне спілкування з батьком у комфортному середовищі. При цьому, суд враховує, що визначені заходи є тимчасовими і спрямовані на відновлення стійкого психологічного стану заявниці та дитини. В врешті вимог заяви, зокрема, відносно [PERSON] слід відмовити за їх безпідставністю, оскільки, в даному випадку матеріали справи не містять будь-яких підтверджуючих документів на право звернення [PERSON] із даною заявою в інтересах своєї матері. Водночас, [PERSON] в силу вимог ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України, не позбавлена права самостійно звернутися до суду із аналогічною заявою для вирішення питання захисту її порушених прав. Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

Outcome: partial