Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення аліментів на утримання батька. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що від шлюбу з [PERSON] , який був розірваний 13.11.2021, він має двох повнолітніх дітей: -сина [PERSON] , [INFO] ; - дочку [PERSON] , [INFO] . 12.10.2021 він подарував своїм дітям житловий будинок та земельну ділянку по одній другій кожному, розташовані в [ADDRESS] . Наразі позивач є пенсіонером, отримує пенсію по інвалідності у розмірі 3323,00 грн. За станом здоров`я працювати він не може, інших джерел доходів, крім пенсії, він не має. Він також хворіє, у зв`язку з чим доводиться купувати багато дороговартісних ліків, сплачувати комунальні платежі, тому має вкрай тяжке матеріальне становище та потребує матеріальної допомоги. Відповідачі є працездатними, працюють та мають можливість надавати йому матеріальну допомогу. Просить суд стягнути з відповідачів аліменти на утримання непрацездатного батька у розмірі по 5000 грн. з кожного від дня пред`явлення позову і до його смерті. Судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою судді від 01.12.2025 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб, які беруть участь у справі. Відповідачі належним чином повідомлялися про розгляд справи, 02.12.2025 ними отримано ухвалу про відкриття провадження доставлено в їх електронні кабінети. 08.12.2025 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Халупко С.В. до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого позов не визнав, заперечував щодо задоволення позовних вимог, оскільки позивач не навів належних та допустимих доказів на підтвердження усіх необхідних умов для виникнення аліментного обов`язку у дітей. Відсутні докази потреби позивача у матеріальній допомозі, а також не враховано матеріальний стан його дітей, зокрема, того що донька є інвалідом ІІ групи та не має можливості надавати матеріальну допомогу. [PERSON] несе значні витрати на придбання медикаментів, обстеження, лікувальні процедури. Матеріальне становище відповідача є вкрай скрутним, оскільки вона отримує лише пенсію по інвалідності та деякі соціальні виплати, які ледве покривають її власні життєві потреби. Крім того зазначає, що син позивача - відповідач [PERSON] має на утримання дитину інваліда, на утримання якого він сплачує аліменти. Відповідач [PERSON] до суду відзив не на позов не надав. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач є батьком [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження (а.с.11,12). Згідно довідки МСЕК серії 12ААВ від 30.11.2021, позивач [PERSON] є інвалідом І групи безтерміново, потребує постійної сторонньої допомоги (а.с.9). Згідно довідки ГУ ПФУ в Черкаській області про доходи №3007 2303 0797 5024 від 26.08.2025, вбачається, що розмір пенсії [PERSON] становить 3323,00 грн. щомісячно (а.с.14). Згідно договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 12.10.2021, посвідчених приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблиною С.В., зареєстрованих в реєстрі з №№2083, 2085, позивач передав у власність відповідачам - [PERSON] та [PERSON] кожному по 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] та земельної ділянки на якій він розташований, площею 0,0600 га (а.с.15-18). Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до частини першої, третьої статті 172 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування. Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом, про що зазначено у частині четвертій ст. 75 СК України. Як роз`яснено у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них. При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: - непрацездатності батьків; - наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено частиною першою статті 204 СК України. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин. Отже, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків необхідно враховувати, що таке право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за умови непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Майновий стан дітей впливає на розмір аліментів і не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати матір, батька. Позивач [PERSON] має статус пенсіонера та отримує пенсію по інвалідності в розмірі 3323,00 грн. Пенсія позивача більша ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб в Україні на 2025-2026 роки. Водночас, при встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц. Позивач проживає та зареєстрований разом зі своєю матір`ю [PERSON] , 1944 р.н. за адресою: [ADDRESS] , має незадовільний стан здоров`я (інвалід І групи), у зв`язку з чим несе додаткові витрати на лікування та придбання медичних препаратів, сплату комунальних послуг, що підтверджується наданими позивачем доказами, отже судом встановлено, що позивач у зв`язку з пенсійним віком, відсутністю інших доходів, крім пенсії, потребує матеріальної допомоги. Заперечуючи щодо позовних вимог, відповідач [PERSON] зазначила, що вона сама також є інвалідом ІІ групи, що підтверджується довідкою МСЕК від 05.09.2024 та пенсійним посвідченням серії [NUMBER] (а.с.68-70). Разом з тим, позивачем не надано суду доказів на підтвердження її матеріального стану, та потреби у додаткових витратах, про які вона зазначила у відзиві (зокрема, довідки про доходи, інше). Підстави для звільнення відповідачів від утримання свого непрацездатного батька судом не встановлені. Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачі не можуть надавати матеріальну допомогу батькові, матеріали справи не містять. Отже, суд встановив, що позивач є пенсіонером, непрацездатним, за станом здоров`я потребує лікування, а тому має необхідність у матеріальній допомозі, яку відповідачі, які є його дітьми, має обов`язок надавати. Суд враховує, що розмір пенсійного забезпечення позивача становить близько 3300,00 грн на місяць, при цьому у нього відсутні будь-які інші доходи чи члени сім`ї, які можуть йому надати матеріальну чи будь-яку іншу допомогу. Водночас, суд враховує надані стороною відповідача докази, та приходить до висновку, що наявність у відповідачів можливості сплачувати аліменти на утримання батька у розмірі 1000,00 грн., починаючи з 19.11.2025, щомісячно і довічно. Відповідно до статті 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. Відповідно до ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позовної заяви. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи і серед іншого, витрати на правову допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом судовий збір сплачено не було, оскільки він є звільненим від цих витрат на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, оскільки позов [PERSON] задоволено частково, а тому незалежно від форми їх заявлення питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору (не понесено судових витрат), тому судові витрати на відповідачів не покладаються. Аналогічна позиція висловлена в постанові ВП ВС від 13.07.2022 по справі №496/3134/19 (п.41-46).

Outcome: partial