Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про припинення спільної сумісної власності і визнання права власності. В обгрунтування позову зазначила, що на праві спільної сумісної власності у рівних долях у розмірі 1/1 частки їй з чоловіком [PERSON] належала земельна ділянка, площею 0,0608 га, кадастровий номер 5110300000:01:005:0471 у межах згідно із планом, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] , індексний номер 33550442, виданого 12 лютого 2015 року Реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 573127651103. На вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, власниками якого по 1/2 частки є померлий [PERSON] та позивачка [PERSON] . Після смерті чоловіка [PERSON] 07.11.2023 року, позивачка відмовилась від спадщини на користь їх доньки [PERSON] , яка є відповідачкою у справі. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області визнано за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0608 га, кадастровий номер 5110300000:01:005:0471 за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 573127651103. Однак, оскільки при цьому розмір часток у спільній власності співвласників земельної ділянки не був визначений, право спільної сумісної власності не припинено, позивачка позбавлена можливості розпоряджатись своїм майном, у зв`язку з чим звернулась до суду із даним позовом. У позасудовому порядку вирішити даний спір не надалось можливим. Ухвалою суду від 24.11.2025 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення спільної сумісної власності і визнання права власності, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Сторони у судове засідання з`явилися. У судовому засіданні позивачка позов підтримала. Відповідачка позов визнала у повному обсязі. Згідно з частиною третьою статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд вважає, що визнання відповідачем позову слід прийняти, оскільки воно не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси сторін та інших осіб, а також підтверджується матеріалами справи. Таким чином, в наявності всі підстави для винесення рішення у підготовчому судовому засіданні відповідно до положень статті 206 ЦПК України. За змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до наступного висновку. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно із принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що на праві спільної сумісної власності у рівних долях у розмірі 1/1 частки [PERSON] та [PERSON] належала земельна ділянка, площею 0,0608 га, кадастровий номер 5110300000:01:005:0471 у межах згідно із планом, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] , індексний номер 33550442, виданого 12 лютого 2015 року Реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.04.2025 визнано за відповідачкою [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0608 га, кадастровий номер 5110300000:01:005:0471 за адресою: [ADDRESS] . На вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, власниками якого по 1/2 частки зареєстровані померлий [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав. Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дії від 10.06.2025 року №7935884 сторонам відмовлено у реєстрації права власності на земельну ділянку, оскільки відповідно до відомостей ДРРП земельна ділянка зареєстрована на праві спільної сумісної власності за двома власниками та становить одиницю1/1. Разом з тим, згідно рішення суду визнано право власності на частину земельної ділянки, що належала спадкодавцю. Таким чином, відповідачка оформила свої спадкові права після смерті батька [PERSON] , при цьому позивачка має не визначену частку у праві власності на земельну ділянку та не може привести у відповідність правовстановлюючі документи. Частинами першою та другою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що узгоджується з частиною першою статті 16 ЦК України. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Приписами частини першої статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 14 Конституції України, частиною другою статті 1 Земельного кодексу України (далі ЗК України) визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Приписами частини першої статті 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (частина 2 статті 355 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина 1 статті 356 ЦК України) Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (частина 2 статті 356). Згідно частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина 1 статті 369 ЦК України). Частиною першою статті 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (частина 2 статті 370 ЦК України) Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Приписами частини 1 статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частина 3 статті 364 ЦК України). У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Частиною першою статті 89 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом (частина 4 статті 89 ЗК України). Згідно частини п`ятої статті 89 ЗК України поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Земельна ділянка яка є предметом розгляду цієї справи перебувала у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] . З огляду на те, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду у справі №495/9734/24 від 11.04.2025 за визнано право власності на частки земельної ділянки за [PERSON] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка перебувала у нього та позивачки [PERSON] на праві спільної сумісної власності, то вбачається суперечності між формами права власності. Отже, на підставі викладеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, оскільки після смерті [PERSON] право спільної сумісної власності не припинено, при цьому за рішенням суду визначна частка померлого у майні спільній сумісні власності частина, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом задоволення позову. Пред`явлені позовні вимоги про припинення спільної сумісної власності та визнання права спільної часткової власності у розмірі частки земельної ділянки за позивачкою є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved