Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

у жовтні 2025 року позивач через свого представника адвоката Підмогильну Я.Я. звернувся з позовом до ТОВ «Транс Лайн Груп», в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, заявив наступні вимоги: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс Лайн Груп» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі 102398 грн. 48 коп. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку, який на момент звернення до суду складає 108501 грн. 77 коп. Обґрунтовано позовні вимоги тим, що позивач у період з 25 січня 2023 року по 31 липня 2025 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, а саме, працював на посаді водія автотранспортних засобів 3-го класу. Згідно наказу від 31.07.025 позивач був звільнений із займаної посади згідно ст. 38 КЗпП України. В день звільнення відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів. Позивач та його представник неодноразово звертались до відповідача із заявою про надання інформації про суми заборгованості із заробітної плати за період 2024-2025 роки. Згідно довідки ОК-5 від 22.09.2025 позивачу відповідачем була нарахована заробітна плата в розмірі: за 2024 рік 246536 грн.90 коп., за 2025 рік 160053 грн. 27 коп. Згідно довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату/розрахунок заборгованості із виплати заробітної плати від 17.10.2025 року відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі в розмірі 102398 грн. 48 коп. Крім того, у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 83 робочих дні, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який на момент звернення до суду складає 108501 грн. 77 коп. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 жовтня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено справу розглядати без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, визначено учасникам справи строк для подачі заяв по суті справи. Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позов, в якому зазначив, що з позовними вимогами не погоджується в частині обрахування розміру заборгованості заробітної плати, оскільки на дату розрахунку 17.10.2025 заборгованість становила 102398 грн. 48 коп., 31.10.2025 відповідачем у добровільному порядку виплачено 10000 грн. Наразі борг із виплати заробітної плати становить 92398 грн. 48 коп. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач зазначає, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. За таких обставин розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 45020 грн. 22 коп. без урахування податків та зборів, у зв`язку з чим просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині та погодився з вимогами в частині стягнення на користь позивача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати 92398 грн. 48 коп. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 45020 грн. 22 коп. Відповіді на відзив до суду позивач не подав. Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. Як убачається з копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] його було прийнято на посаду водія автотранспортних засобів 3-го класу до ТОВ «Транс Лайн Груп» (а.с. 15-16). Згідно копії наказу № 38/к про звільнення з роботи від 31 липня 2025 року, [PERSON] , водія автотранспортних засобів 3-го класу, звільнено з роботи з 31.07.2025 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації за 10 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 25.01.2025 по 31.07.2025 (а.с. 17), про що здійснено відповідний запис у трудовій книжці позивача (а.с. 16). Згідно довідки ОК-5 від 22.09.2025 позивачу відповідачем була нарахована заробітна плата у розмірі: за 2024 рік 246536 грн. 90 коп., за 2025 пік 160053 грн. 27 коп. (а.с. 19-20). Виписками за картковим рахунком позивача за період з 01.01.2024 по 31.12.2024 та з 01.01.2025 по 22.09.2025 підтверджується, що відповідачем була сплачена заробітна плата позивачу у розмірі 209180 грн. та 69537 грн. 08 коп. відповідно (а.с. 21-38). Згідно довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату/розрахунок заборгованості із виплати заробітної плати від 17.10.2025 року відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі в розмірі 102398 грн. 48 коп. (а.с. 59). Проте, згідно довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату/розрахунок заборгованості із виплати заробітної плати від 21.11.2025 року, яка надана відповідачем до відзиву на позовну заяву, відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі в розмірі 92398 грн. 48 коп. Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що при звільненні відповідач не провів з ним повного розрахунку, а тому утворилася заборгованість по заробітній платі та компенсації за 10 невикористаних днів відпустки. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Частиною першою статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (частина перша статті 117 КЗпП України). Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За розрахунком відповідача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі позивачу складає 92398 грн. 48 коп., що підтверджується наданою відповідачем довідкою від 21.11.2025. При цьому, у вказаній довідці враховано виплату позивачу 10000 грн., що мало місце 01.05.2025. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 92398 грн. 48 коп. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного. Згідно з вимогами статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як встановлено судом, відповідачем порушені строки виплати заробітної плати позивачу, повний розрахунок не проведений і на час розгляду справи вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності коштів на розрахунковому рахунку, а відтак з відповідача на користь позивача відповідно до статті 117 КЗпП України слід стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні. Середній заробіток працівника визначається згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі за текстом Порядок). Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні за правилами статті 117 КЗпП України, чинними на час звільнення позивача, не була обмежена в часі та не залежала від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Згідно розрахунку середньоденної зарплати позивача для оплати компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні (990 грн. 98 коп.), сума коштів до видачі за вирахуванням податків і зборів складає 45020 грн. 22 коп. Таким чином, оскільки відповідачем було порушено строки виплати заробітної плати, у зв`язку із чим вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Також, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial