Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою, в якій просить встановити факт постійного проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] з 1983 року до 07.03.2022 року та встановити факт перебування [PERSON] на утриманні свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування заяви посилається на те, що вона з 06.11.1976 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Заявник зареєстрована за адресою [ADDRESS] , де з чоловіком та дітьми постійно проживали однією сім`єю з 1983 року. За час спільного проживання як подружжя вели спільне господарство, мали спільний бюджет, займалися облаштуванням квартири. ЇЇ чоловік був працевлаштований до 2003 року, а з 2003 року перебував на обліку в Головному управлінні пенсійного фонду України в Харківській області та отримував пенсію за віком відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Розмір пенсії станом на день смерті чоловіка складав 7770 гривень 05 копійок. Заявник була працевлаштована до 2011 року та з 2011 року перебувала на обліку в Головному управлінні пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію у розмірі 2725 грн. Після смерті чоловіка звернулася до органу пенсійного фонду з заявою про перехід з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно ст. 36 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Заявнику було роз`яснено, що у разі відсутності відомостей про проживання (разом з годувальником за однією адресою), або інших документів, що підтверджують факт перебування на утриманні померлого годувальника, підстави для призначення пенсії відсутні. Внаслідок неможливості одержання зазначеної довідки, оскільки вона з чоловіком на день його смерті були зареєстровані за різними адресами, була змушена звернутись до суду з даною заявою, оскільки встановлення зазначених фактів має для неї юридичне значення. Ухвалою судді від 07.04.2025 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження. Ухвалою судді від 05.12.2025 року витребувано з Центру обслуговування платників Шевченківської Державної податкової інспекції ГУДПС у Харківській області інформацію щодо доходів [PERSON] за період з 01.01.2020 року по квітень 2023 року, та інформацію про доходи [PERSON] за період з 01.01.2020 року по квітень 2023 року. В судовому засіданні заявник подану заяву підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є сусідкою заявника, показала, що знайома з родиною [PERSON] з 1983 року. Зазначила, що [PERSON] разом із своїм чоловіком [PERSON] та двома доньками проживали разом у квартирі [ADDRESS] . Старша донька з часом переїхала на постійне проживання до Італії. У 2022 році [PERSON] разом із молодшою донькою виїхала до Італії, [PERSON] разом із зятем залишились вдома у Харкові. Вказує, що [PERSON] та [PERSON] як подружжя проживали увесь час разом з 1983 року, [PERSON] був військовим, отримував військову пенсію, [PERSON] не працювала. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є сусідкою заявника, показала, що знайома з [PERSON] та [PERSON] вже 40 років, спілкувались як сусіди, ходили у гості один до одного. Зазначила, що заявник з чоловіком були одружені, з 1983 року проживали разом у квартирі [ADDRESS] . Також зазначила, що [PERSON] не працювала, була домогосподаркою, а [PERSON] був військовим, потім працював охоронцем, отримував пенсію. У подружжя дві доньки, старша вийшла заміж та переїхала до Італії, молодша жила разом з батьками, працювала швачкою. Обидві доньки матеріально допомагали [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення заявника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні викладений в ч. 1 ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). У відповідності до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, зокрема суди розглядають справи про встановлення факту проживання та перебування фізичної особи на утриманні. Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Судом встановлено, що 06.11.1976 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № 69 від 06.11.1976 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] . Після укладення шлюбу присвоєно прізвище дружині « [PERSON] ». Згідно довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова №12-0002108-2025 від 13.06.2025 року, [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] до 13.07.2020 року. З копії паспорта серії [NUMBER] вбачається, що заявник зареєструвала своє місце проживання за вказаною адресою 24.02.1983 року. 07.03.2022 року заявник виїхала з України до Італії, отримавши там тимчасовий прихисток, що підтверджується копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] виданого 27 вересня 2016 року та повернулась до України 30.09.2024 року. [INFO] чоловік заявника [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 18.03.2023 року. Після смерті чоловіка заявник звернулась до Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про перехід з пенсії за віком на пенсію у зв`язку із втратою годувальника згідно ст. 36 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за результатами розгляду якої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення про відмову в переході на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, оскільки не було надано документів, що підтверджують факт проживання разом з годувальником за однією адресою, або рішення суду про встановлення факту перебування непрацездатного члена сім`ї на утриманні померлого годувальника, про що свідчить копія відповіді, яка наявна в матеріалах справи. Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. При цьому суд зазначає, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.11.1976 року, відомостей про розірвання шлюбу матеріали справи не містять, про що також не було повідомлено заявником під час судового засідання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що перебування у зареєстрованому шлюбі виключає встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, а отже заява в цій частині не підлягає задоволенню. Щодо вимог заявника про встановлення факту перебування на утриманні чоловіка [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , суд зазначає наступне. Факт перебування фізичної особи на утриманні, заінтересована особа має вирішити у декілька способів: по-перше, особа має право звернутися до органів та організацій за отриманням Довідки про підтвердження факту перебування особи на утриманні; по-друге, подати заяву до суду про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження. Згідно ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається, зокрема, непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування. Непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону . До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Відповідно до частини першої, другої статті 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38). Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, також мають право на пенсію, якщо згодом втратили джерело засобів до існування. Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, батько, мати, дружина, чоловік, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; один з батьків, або чоловік (дружина), незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) зайнятий доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8 років, і не працює; дід і бабуся - в разі відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати. Згідно із статтею 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію. При цьому визначальним є вимога закону, за яким право на таку пенсію мають саме непрацездатні особи, непрацездатність яких існувала станом на час смерті годувальника. Згідно до п.2.11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1), за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені у пункті 2.22 цього розділу, або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт. У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 592/17552/18 підкреслив, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Також Верховний Суд зазначив, що постійний характер допомоги означає, що вона не була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Таким чином, для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого необхідно дослідити зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. З витягу у застосунку «Дія» вбачається, що [PERSON] є пенсіонером за віком. Згідно виписки по картці з АТ КБ «ПриватБанк» від 18.03.2025 року [PERSON] надходять виплати з пенсійного фонду, пенсія в сумі 2725,00 грн щомісячно. З довідки про доходи [PERSON] вбачається, що останній перебував на обліку Головного управління ПФУ в Харківській області і отримував пенсію за вислугу років, та за період з березня 2022 року по лютий 2023 року в розмірі 6869,80 грн, а в березні 2023 року 7770,05 грн. Згідно наданої на ухвалу про витребування доказів довідки від ДПС України ГУ ДПС у Харківській області, за період за 3 квартал 2020 року по квітень 2023 року відсутня інформація про доходи [PERSON] . Також згідно довідки щодо доходів [PERSON] вбачається, що останній отримав дохід за період з січня 2020 року по квітень 2023 року у розмірі 23 856,56 грн. Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що допомога надавалась [PERSON] своїй дружині систематично, носила постійний характер та була її основним джерелом до належного існування, що свідчить про перебування заявниці на утриманні [PERSON] до дня його смерті, оскільки її власних доходів, що були значно меншими, було недостатньо для належного матеріального забезпечення, тому є правові підстави для задоволення вимог в цій частині. Наведені обставини свідчать про те, що між заявницею та померлим виникли відносини з утримання. Таким чином, оскільки заявник на виконання свого процесуального обов`язку надала належні та неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник, як на підставу для задоволення заяви частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення заяви. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 294 ЦПК України, згідно якої при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: partial