Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

Адвокат Федотов І.С. в інтересах [PERSON] 13.01.2026 звернувся в суд із заявою, у якій просить встановити факт смерті чоловіка заявниці - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , уродженця міста Донецьк, який помер [INFO] в селі Миколаївка Волноваського району Донецької області. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що заявник [PERSON] , [INFO] є громадянкою України, зареєстрована у [ADDRESS] , фактично проживає в [ADDRESS] , є внутрішньо-переміщеною особою. Заявник є дружиною [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . [INFO] чоловік заявниці [PERSON] помер в селі Миколаївка Волноваського району Донецької області, факт смерті якого підтверджено документами, які видано окупаційною владою на території непідконтрольній органам державної влади України. Так, заявниці було видано довідку про причину смерті від [INFO] та свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 21.05.2025 органами ЗАГСу ДНР. Згідно довідки про смерть серії [NUMBER] від 26.07.2024. Причина смерті [PERSON] хвороба - рак гортані. Заявник зазначила, що вона не може отримати документ встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою у зв`язку із тимчасовою окупацією Ольгинської селищної територіальної громади Волноваського району Донецької області, відтак підставою для реєстрації смерті [PERSON] має бути рішення суду про встановлення факту смерті в певний час. Встановлення факту смерті [PERSON] впливає на права та законні інтереси заявниці, у тому числі реалізації свої спадкових прав. Представник [PERSON] адвокат Федотов І.С. судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити з підстав наведених у заяві. Вказав, що заявник [PERSON] 21.12.2025 в`їхала на територію України із окупованої території рф, де перебуваючи в селі Миколаївка Волноваського району Донецької області доглядала за своїм хворим чоловіком [PERSON] , котрий помер [INFO] . На даний час, як внутрішньо переміщена особа заявниця проживає у [ADDRESS] . Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про місце та час його проведення. Представник Луцького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про місце та час розгляду справи, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності, при вирішенні питання покладається на думку суду. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. Заявниця [PERSON] , [INFO] є громадянкою України, що підтверджено копією паспорту серії [NUMBER] , виданого 13.01.2000 року Ворошиловським РВ УМВС України в місті Донецьку, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №754-5003920230 від 22.12.2025, виданої Департаментом соціальної політики Луцької міської ради, [PERSON] є внутрішньо-переміщеною особою та фактично проживає у [ADDRESS] . Згідно даних із витягу зі списку громадян України, які повернулись на територію України через тимчасово закритий пункт пропуску «Мокрани»-Доманове від 21.12.2025, [PERSON] повернулась на територію України 21.12.2025. Як вбачається із копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого 19.12.1986 року Ворошиловським відділом РАЦСу міста Донецька, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 19.12.1986 року. Як вбачається із копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 19.07.1996 року Ворошиловським РВ УМВС України в місті Донецьку, [PERSON] , [INFO] , місто Донецьк, був зареєстрований у [ADDRESS] із 02.09.2009 року. [INFO] Волноваською амбулаторією медицини, яка створена незнаними органами державної влади на території непідконтрольній органам влади, видано довідку про смерть, не встановленого Міністерством охорони здоров`я України взірця, про те, що [PERSON] помер [INFO] , причина смерті: рак гортані. 26.07.2024 незаконно створеною установою, яка розташована на території, що окупована та не підконтрольна українській владі (відділ ЗАГС Волноваського районного управління юстиції ДНР) видано свідоцтво про смерть [NUMBER] , не встановленої органами державної влади України форми, згідно якої [PERSON] , [INFO] помер [INFO] в селі Миколаївка Волноваського району. Згідно із світлиною, яка надана заявником, вбачається зображення захоронення [PERSON] та його надгробний пам`ятник на якому вказано його роки життя [INFO]-[INFO]. Проте, означені документи, відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 р. №1207-VII, є недійсними на території України. Відповідно до розділу ІІ Переліку тимчасово окупованих територій на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 №376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.03.2025 за №380/43786, територія Ольгинської селищної територіальної громади Волноваського району Донецької області до якої належить село Миколаївка, з 10.03.2022 року відноситься до тимчасово окупованих територій російською федерацією територій України. Таким чином село Миколаївка Волноваського району Донецької області належить до тимчасово окупованих територій російською федерацією територій України. Згідно із вимогами ч. ч. 3-4 статті 49 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. В силу вимог статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлена Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої наказом Міністерством охорони здоров`я України № 545 від 08 серпня 2006 року. Відповідно до вимог підпункту 2.2. Розділу 2 вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину. Пунктом 1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до вимог абзацу 2 частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (частина друга статті 317 ЦПК України). Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю. Вимогами статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з вимогами ч. ч. 2, 3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Вимогами статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. За таких обставин, враховуючи наведене, а також те, що іншого способу у заявника [PERSON] встановлення даного факту не має, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, оскільки факт того, щоїї чоловік [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у селі Миколаївка Волноваського району Донецької області, Україна, підтверджено у судовому засіданні та не має підстав ставити під сумнів достовірність та правдивість фактів, повідомлених заявником та підтверджених у судовому засіданні її представником. На підставі наведеного та

Outcome: approved