Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

04 грудня 2025 року позивачка звернулася до суду із зазначеним вище позовом, в обґрунтування якого зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки, загальною площею 0,2050 га, яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 5123781800:02:001:0157, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки, загальною площею 3,88 га, кадастровий номер: 5123781800:01:002:0070, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки, загальною площею 3,9748 га, кадастровий номер: 5123783000:01:001:0164, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частки земельної ділянки, загальною площею 2,8886 га, кадастровий номер: 0520283000:01:003:0029, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Вінницька область, Жмеринський район (колишній - Барський район), Мальчовецька сільська рада, діл. № [NUMBER]. Недавно позивачка зверталась до нотаріальної контори з питання оформлення вказаної вище спадщини, але їй відмовили в цьому, так як нею пропущений строк для прийняття спадщини та через відсутність доказів щодо постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і порекомендовано звернутись до суду. З цих підстав позивачка просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на зазначене вище спадкове майно. Позивачка в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву, якою повідомила, що свій позов підтримує, просить про розгляд справи у її відсутність і не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник відповідача - Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області в судове засідання не з`явився, надав заяву до суду про розгляд справи у його відсутність та просив задовольнити вимоги позивачки. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявністю для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на вказане суд вважає за можливе розглянути справу без участі учасників справи на підставі наданих сторонами документів та без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові докази по справі суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. 27.06.2019 року [PERSON] склала, належним чином завірений, заповіт, згідно якого все своє майно заповіла позивачці [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки, загальною площею 0,2050 га, яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 5123781800:02:001:0157, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки, загальною площею 3,88 га, кадастровий номер: 5123781800:01:002:0070, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки, загальною площею 3,9748 га, кадастровий номер: 5123783000:01:001:0164, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частки земельної ділянки, загальною площею 2,8886 га, кадастровий номер: 0520283000:01:003:0029, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що відповідно підтверджується свідоцтвом про право власності,державними актами на земельні ділянки, свідоцтвами про право на спадщину. Згідно довідки Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області № 99 від 24.09.2025 р., [PERSON] по день смерті ( [INFO] ) постійно проживала однією сім`єю разом з дочкою - [PERSON] та вели спільне господарство за адресою: [ADDRESS] . Також ця інформація підтверджується актом обстеження матеріально-побутового стану сім`ї від 03.12.2025 р., складеного депутатом Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області Гурою І.М. Відразу після смерті [PERSON] до нотаріальної контори з питання оформлення спадщини ніхто не звертався, але позивачка - єдина її донька, постійно проживала разом з нею до її смерті за адресою: [ADDRESS] , а тому у відповідності до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, вважається такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері. Недавно вона зверталась до приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Селезньової В.А. з питання оформлення вказаної вище спадщини після смерті матері, але в нотаріальній конторі, оглянувши надані нею документи, відмовили їй в оформлені спадкових прав, так як нею пропущений строк для прийняття спадщини та через відсутність доказів щодо постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і при цьому їй було надано листа № 123/01-16 від 26.09.2025 р. та порекомендовано звернутись до суду. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, що померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення його померлим. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як вбачається із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку у порядку спадкування переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 р. № 7«Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. При цьому, Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на необхідності держав дотримуватися принципу «якості законів» при їх прийнятті або зміні. Зокрема, у своєму рішенні у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що якість законодавства передбачає доступне для зацікавлених осіб, чітке і передбачуване у застосуванні законодавство; відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводить до його суперечливого тлумачення, в тому числі судом, має наслідком порушення вимог положень Конвенції щодо «якості закону». Крім того, у справі «Новік проти України» ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля. Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). За таких обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved