Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

30.06.2025 представник ТзОВ «Факторинг Партненс» через систему "Електронний суд" подав до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області позовну заяву, в якій просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 3692334 від 13.12.2021 в розмірі 35916,61 грн. та судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13.12.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено договір № 3692334, за умовами якого Кредитодавець надав відповідачу грошові кошти. Вказує, що кредитодавець виконав свої зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору, перерахувавши грошові кошти на рахунок позичальника/картковий рахунок позичальника. Відповідач належним чином зобов`язання щодо повернення основних сум боргу за кредитним договором та заборгованості за процентами не виконав. 26.07.2024 ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Факторинг Партнерс» уклали договір факторингу №26-07/2024, за умовами якого ТОВ «Факторинг Партнерс» набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників в тому числі за договором № 3692334 від 13.12.2021. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за Договором № 3692334 від 13.12.2021, що підлягає стягненню з позичальника, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 35916,61 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 13307,00 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 21089,61 грн.; 1520,00 грн. заборгованість за комісіями. Вказану суму заборгованості просять стягнути з відповідача, а також судові витрати. Ухвалою суду від 02.07.2025 відкрито спрощене позовне провадження у даній справі та призначено судове засідання. 03.12.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позову в частині стягнення відсотків за кредитним договором відмовити, оскільки [PERSON] є учасником бойових дій та у період виконання умов кредитного договору, відповідач мав статус військовослужбовця Збройних Сил України, відповідно на нього поширювались пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей» і проценти за користування кредитом відносно нього не нараховуються. Також просила суд зменшити розмір витрат позивача на правничу допомогу, визначивши такий в сумі 4000,00 грн, оскільки з врахуванням обставин справи, такий буде співмірним та обгрунтованим. 08.12.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому вказала, що відповідач додав не повний перелік документів на підтвердження наявності у нього пільг, встановлених відповідно до законодавства, а тому позовні вимоги є повністю обгрунтованими. В судове засідання представник позивача не прибула, у поданій позовній заяві просила суд розгляд справи проводити за відсутності представника позивача. Проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач та його представник в судове засідання також не з`явились, причин неявки суду не повідомили. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 13.12.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено договір № 3692334, за умовами якого Кредитодавець надав відповідачу грошові кошти. Вказує, що кредитодавець виконав свої зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору, перерахувавши грошові кошти на рахунок позичальника/картковий рахунок позичальника (а.с.43-51). Встановлено, що кредитодавець виконав свої зобов`язання, зокрема надав відповідачу кредитні кошти, однак відповідач свої зобов`язання не виконує внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у сумі 35916,61 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 13307,00 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 21089,61 грн.; 1520,00 грн. заборгованість за комісіями (а.с.12-14). Як видно з матеріалів справи, 26.07.2024 ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Факторинг Партнерс» уклали договір факторингу №26-07/2024, за умовами якого ТОВ «Факторинг Партнерс» набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників в тому числі за договором №3692334 від 13.12.2021 (а.с.16-26). Аналіз фактичних обставин справи свідчить, що між сторонами виник спір щодо неналежного виконання зобов`язання за кредитним договором, а тому до спірних відносин застосуванню підлягають норми матеріального права, зокрема Розділу І Книги п`ятої та Глави 71 Підрозділу 1 Розділу ІІІ ЦК України. Як зазначено у ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи те, що судом встановлено факт отримання [PERSON] коштів за Кредитним договором та факт їх неповернення відповідачем у відповідності до умов вказаних у договорі та у строки визначені сторонами, то суд дійшов висновку про підставність позову щодо стягнення суми заборгованості за кредитом. Розрахунок суми заборгованості відповідає умовам кредитного договору, докази зворотнього у суду відсутні. А враховуючи той факт, що ТОВ «МІЛОАН» відступило право вимоги щодо відповідача на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» на підставі договору факторингу і таке відступлення відповідає вимогам п.1 ч.1 ст. 512 та 513 ЦК України, то позов в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає до задоволення повністю. Що стосується вимог позивача щодо стягнення відсотків за вказаним договором, суд зазначає наступне. Так, відповідач не визнає та заперечує проти стягнення з нього відсотків за вказаним кредитним договором, з огляду на положення п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. У статті 1, 2 даного Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей`закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, за якими військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції Українита законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. В частині 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» визначено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Вищевказаний пункт Закону є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц та від 11 грудня 2019 року у справі № 521/7927/16-ц. Відповідно до листа Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142 документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем у особливий період, а також підтверджує призов під час мобілізації резервістів та військовозобов`язаних, є військовий квиток, в якому в відповідних розділах здійснюються службові відмітки. Також документами, які підтверджують призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, можуть бути довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. Як вбачається з наданих стороною відповідача документальних доказів, [PERSON] є ветераном війни - учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 28.03.2016. Також, як видно з копії військового квитка серії [NUMBER] , [PERSON] 26.02.2025 був призваний на військову службу по мобілізації, та у період виконання умов кредитного договору, мав статус військовослужбовця Збройних Сил України (а.с.140-142). Таким чином, у період виконання умов кредитного договору, відповідач мав статус військовослужбовця Збройних Сил України та на нього поширювались пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто до відповідача не могла застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також був відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що підстави для стягнення з відповідача [PERSON] відсотків за користування кредитом - відсутні. Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення з відповідача заборгованості за комісіями, суд виходив з наступного. Відповідно до абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. В постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №666/4957/15-ц вказано, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. В зв`язку з цим, Верховний Суд дійшов висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за комісіями за надання кредиту. А тому, позов підлягає до часткового задоволення. Щодо витрат на правову допомогу суд виходить з наступного. Судом встановлено, що представництво інтересів позивача ТОВ «Факторинг Партнерс» у суді здійснювалось адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» на підставі Договору №02-07/2024 про надання правової допомоги від 02.07.2024 (а.с. 61-65). Згідно заявки на надання юридичної допомоги ТОВ «Факторинг Партнерс» та адвокатське об`єднання «Лігал Ассістанс» погодили надання правових послуг по супроводу примусового стягнення заборгованості з відповідача. В позовній заяві представник позивача ТОВ «Факторинг Партнерс» просила суд стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 13000,00 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в частині витрат на правничу допомогу суд виходив з наступних норм та мотивів. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 у по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Відтак, вирішуючи таку вимогу позивача, суд з урахуванням вимог ст. 137 ЦПК України, дійшов висновку, що такі підтверджені належними доказами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 року у справі № 910/15357/17, додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі № 826/841/17 зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а й самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що розмір витрат на правову допомогу у цій справі, що включає в себе надання усної консультації з вивченням документів для подання та складення позовної заяви, яка зокрема подана до суду через систему "Електронний Суд", в сумі 13 000 грн. є завищеним, враховуючи категорію, складність справи. А відтак, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню у розмірі 8 000 грн. Окрім цього, вирішуючи питання стягнення судових витрат пов`язаних зі сплатою судового збору, суд встановив наступне. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 897,50 грн.

Outcome: approved