Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Адвокат Лопухович А.О. звернулася до суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] про встановлення факту непроживання відповідача, як спадкоємця, разом із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] , та про визнання [PERSON] , таким, що не прийняв спадщину у встановлений законом спосіб та порядок після її смерті. В обґрунтування позову вказує, що [INFO] померла матір позивача - [PERSON] , яка на день смерті була зареєстрована та проживала по [ADDRESS] . Разом з нею за вказаною адресою постійно проживав позивач, вели спільне господарство, позивач доглянув матір до смерті, поховав за власні кошти. Окрім позивача, за даною адресою зареєстрований ще і його брат [PERSON] , який фактично не проживав за вказаною адресою з січня 2020 року, він виїхав за кордон, спілкування з матір`ю та позивачем припинив повністю, його місце проживання та країна перебування наразі невідомі. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, позивач вчасно звернувся із заявою до нотаріуса, однак отримати свідоцтво на всю спадщину не зміг, оскільки з матеріалів спадкової справи встановлено, що окрім позивача, спадкоємцем майна померлої є ще відповідач [PERSON] , який вважається таким, що прийняв спадщину. Однак, враховуючи, що відповідач фактично не проживав за адресою реєстрації і тому не може вважатися таким, що прийняв спадщину, позивач просить задовольнити заявлені позовні вимоги. 10.09.2025 ухвалою суду відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Ухвалою суду від 25.09.2025 витребувано у Державної прикордонної служби України докази у справі, які надійшли на адресу суду 01.10.2025. Ухвалою суду від 23.10.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Сторони в судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та його представника та підтримання позовних вимог, не заперечують проти заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом неодноразового опублікування оголошення на офіційному веб-сайті Судова Влада України у відповідності до ст.128 ЦПК України. Заяв та клопотань не надав, відзиву не надіслав, про причини неявки не повідомив, тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За змістом ч.ч. 4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як на десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як на п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Датою ухвалення рішення у даній справі є 12.01.2026, тобто дата складання повного тексту рішення. Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що подана позовна заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, а також докази витребувані судом. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено, що сторони по справі: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є синами [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно (а.с.8-9) [PERSON] померла [INFO] у віці 75 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.10). Згідно інформаційної довідки Відділу центру надання адміністративних послуг Дубенської міської ради від 23.12.2024 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, вбачається, що [PERSON] , яка померла [INFO] , на день смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на день її смерті за даною адресою зареєстрований і [PERSON] , 1983 р.н. (а.с.12). Згідно акту про не проживання №286 від 16.07.2025, складеного комісією ТОВ "Житловик" у складі начальника відділу кадрів Бережної Ірини Олександрівни, в присутності двох сусідів: [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає за даною адресою з січня 2020 року, зі слів заявника останній проживає за межами України (а.с.13). Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №79553371 вбачається, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , було заведено спадкову справу № 95/2024 (а.с.11). Згідно повідомлення приватного нотаріуса Дубенського районного нотаріального округу Рівненської області Пришко О.О. №155/02-14 від 18.08.2025 позивачу роз`яснено, що видати йому свідоцтво про право на всю спадщину не є можливим, оскільки з матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємцем майна померлої [PERSON] є фактично зареєстрований син - [PERSON] , який вважається таким, що прийняв спадщину (а.с.14). Як вбачається з листа Державної прикордонної служби України від 30.09.2025 у Базі даних служби наявна інформація щодо перетину державного кордону України за період з 01.01.2019 по 30.09.2025 громадянином України - [PERSON] , [INFO] , який тричі перетинав пункт пропуску Краківець, а саме: 31.07.2021 на виїзд-в`їзд, та 01.08.2021 - на виїзд (а.с.36-37). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1270 ЦК України). Відповідно до статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, тобто згідно з визначеною законом черговістю спадкоємців. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу права на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Разом з тим, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Положення частини третьої статті 1268 ЦК України вказують на необхідність для прийняття спадщини саме постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрації їх місця проживання за однією адресою, що за певних обставин може бути відмінним один від одного (див. постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц). Статтею 328, 392 ЦК передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що посвідчує його право власності. Згідно ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили, є однією з підстав для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна. З сукупності наданих суду матеріалів вбачається, що позивач є рідним сином померлої [PERSON] , які на час відкриття спадщини дійсно проживали разом, вели спільне господарство, позивач доглянув матір до смерті та поховав її за власні кошти. Натомість, відповідач [PERSON] , який також є сином та спадкоємцем майна померлої за законом, хоч і був зареєстрований із спадкодавцем за однією адресою, однак протягом тривалого часу (з 2020 року) та на момент смерті спадкодавця фактично не проживав з померлою, не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, тому не може вважатися таким, що прийняв спадщину. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що державна реєстрації місця проживання [PERSON] разом із спадкодавцем сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за однією адресою, а відтак не може бути підтвердженням своєчасності й повноти прийняття спадщини спадкоємцем. Для цього, окремо слід довести факт постійного (спільного й безперервного) проживання спадкоємця із спадкодавцем станом на день смерті останнього, а враховуючи, що відповідач із запереченнями чи будь-якими заявами до суду не звертався, тобто не довів даний факт, отож, суд вважає, що [PERSON] не може вважатися таким, що прийняв спадщину, а тому позовні вимоги задовольняє в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору.

Outcome: approved