Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Представник позивача адвокат Голик Євген Валерійович в інтересах позивача [PERSON] подав до Семенівського районного суду Чернігівської області позовну заяву до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у якій представник позивача просив: «визнати об`єкт житлової нерухомості - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати право приватної спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] ; визнати право приватної спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати; справу розглянути за правилами спрощеного позовного провадження». В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача у позовній заяві зазначив про те, що позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] (далі - відповідач) 11 жовтня 2006 року. Вказаний шлюб було розірвано рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 12 грудня 2017 року, яке набрало законної сили 27 грудня 2017 року. У сторін є син - [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає разом з позивачем. 06 лютого 2012 року позивач з відповідачем купили квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Семенівської районної державної нотаріальної контори Долею Н.М. Квартиру було оформлено на відповідача, як на голову родини. Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за відповідачем Новгород-Сіверським міжміським бюро технічної інвентаризації 22 лютого 2012 року. Таким чином квартира, яка розташована по [ADDRESS] , є такою, що фактично належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Угоди про поділ майна позивач з відповідачем не досягла, відповідач відмовляється добровільно поділити спільно нажите майно. Виходячи з вказаної норми законодавства і враховуючи, що вказана квартира придбана під час перебування у шлюбі позивача та відповідача, тому позивач має таке ж саме право, як і відповідач на частку в спільній сумісній власності. Таким чином квартира, яка розташована по [ADDRESS] , є такою, що належать на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачу у рівних частках. Спірну квартиру позивач оцінює на даний час в 120000 гривень. Ухвалою судді від 28 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, а справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, доручила представляти свої інтереси в суді адвокату Голику Євгену Валерійовичу. У судове засідання представник позивача - адвокат Голик Євген Валерійович не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, до суду подав письмову заяву, згідно даних якої просив розгляд даної справи провести без його участі та без участі позивача, позов підтримує в повному обсязі, просив його задовольнити повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, доручив представляти свої інтереси в суді адвокату Рохову Олегу Володимировичу. Відповідач повідомляся про дату, час і місце судового засідання оголошенням про виклик на веб-порталі судової влади України. Відповідач подав до суду відзив на позов, згідно відомостей якого відповідач вважає, що позивачем обрано неефективний та неналежний спосіб захисту порушеного права, що згідно з численними правовими висновками Верховного Суду тягне за собою відмову у позові. Так Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц в п. 70 вказала, що ... при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення у резолютивній частині судового рішенця про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин сторін суд враховує висновки щодо застосування відповідних норми права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У зв`язку з такими правовими висновками Великої Палати Верховного Суду - позовні вимоги [PERSON] про визнання та припинення права спільної сумісної власності на спірну квартиру до задоволення не підлягають. Позовна вимога № 3 - Визнати право приватної спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку квартири за [PERSON] також до задоволення не підлягає, оскільки в результаті поділу майна 1/2 ідеальна частка квартири не може залишатись у спільній частковій власності [PERSON] , оскільки відповідно до приписів ч. 2 ст. 367 ЦК України, у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Разом з тим, відповідач у справі [PERSON] не заперечує того факту, що квартира [ADDRESS] була придбана за відплатним договором купівлі-продажу під час перебування сторін у шлюбі, а тому не заперечує того факту, що зазначена квартира на даний час перебуває у спільній сумісній власності сторін, відповідно до приписів ст. 60 СК України. Більше того, у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання до м. Хмельницького відповідач не заперечує проти передачі права власності на 1/2 частину у спірній квартирі на користь позивача та спільного сина [PERSON] , [INFO] , в рахунок припинення права позивача на аліменти, які стягуються на користь позивача на підставі судового рішення, у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно. У відповідності до ст.190 СК України, відповідач пропонує позивачу укласти та нотаріально посвідчити Договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (належну [PERSON] 1/2 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] ). У разі укладення та нотаріального посвідчення такої угоди, за згоди органу опіки і піклування, право власності на усю квартиру (100 відсотків у праві власності) може перейти до позивача [PERSON] . За таких обставин, у разі обрання позивачем належного та ефективного способу захисту права власності у даній справі, відповідач не заперечував проти поділу спільно нажитого під час шлюбу майна і подальшого укладення та нотаріального посвідчення Договору про припинення права [PERSON] на аліменти для дитини (з урахуванням повного погашення наявної заборгованості [PERSON] по аліментах в рахунок вартості частки у квартирі) у зв`язку з передачею позивачу та неповнолітньому сину [PERSON] права власності на належну [PERSON] 1/2 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] . У судове засідання представник відповідача - адвокат Рохов Олег Володимирович не з`явився. Представник відповідача належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання через кабінет «Електронного суду», до суду подав письмове пояснення по суті спору згідно відомостей якого у зв`язку з обранням позивачем належного та ефективного способу захисту права власності у даній справі відповідач заперечує проти позовних вимог данного позову та просить суд відмовити у їх задоволенні повністю. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає за необхідне позов задовольнити повністю за наступних встановлених судом обставин. У справі встановлено, що позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] (далі - відповідач) 11 жовтня 2006 року. Вказаний шлюб було розірвано рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 12 грудня 2017 року, яке набрало законної сили 27 грудня 2017 року. У сторін є син - [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає разом з позивачем. 06 лютого 2012 року позивач з відповідачем купили квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Семенівської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області Долею Н. М. Квартиру було оформлено на відповідача, як на голову родини. Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за відповідачем Комунальним підприємством «Новгород-Сіверське міжміське бюро технічної інвентаризації» 22 лютого 2012 року. Таким чином квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , є такою, що фактично належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Угоди про поділ майна позивач з відповідачем не досягла, відповідач відмовляється добровільно поділити спільно нажите майно. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Виходячи з вказаної норми законодавства і враховуючи, що вказана квартира придбана під час перебування у шлюбі позивача та відповідача, тому позивач має таке ж саме право, як і відповідач на частку в спільній сумісній власності. Таким чином квартира, яка розташована по [ADDRESS] , є такою, що належать на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачу у рівних частках. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) ; вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц в п. 70 вказала, що ... при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення у резолютивній частині судового рішенця про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин сторін суд враховує висновки щодо застосування відповідних норми права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 Цивільного процесуального кодексу України). Таким чином не потрібно визнавати в судовому порядку спільною сумісною власністю майно подружжя, яке вже має такий правовий статус згідно закону. У зв`язку з цим позовна вимога про визнання права спільної сумісної власності на спірну квартиру задоволенню не підлягає. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] заперечує проти задоволення позовної вимоги про визнання права приватної спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку квартири за позивачем [PERSON] , посилаючись на приписи ч. 2 ст. 367 ЦК України, згідно якої у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. З приводу цієї позовної вимоги позиція відповідача є помилковою, тому що в даному випадку приписи ч. 2 ст. 367 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані, так як положення вказаної статті стосуються правового регулювання поділу майна, що є у спільній частковій власності, в натурі між співвласниками за домовленістю між ними, що виключає застосування цієї статті у випадку спору між співвласниками майна. Виходячи з викладеного, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в частині припинення права спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру та визнання за кожною із сторін права приватної спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку спірної квартири. Відповідно до п. 6 ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок, що підтверджується квитанцією № 0.0.4302146361.1 від 11 квітня 2025 року (а. с. 1), керується ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, де вказано, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з огляду на те, що позов задоволено частково, тому з відповідача на користь позивача, підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 40 копійок (1211,20 грн. (сума сплаченого позивачем судового збору) : 100 х 75 % (процент задоволених вимог). На підставі викладеного,

Outcome: partial