Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

До Пересипського районного суду міста Одеси звернулось Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. Позовні вимоги мотивовані тим, що 10.08.2022 між позивачем та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 19340101-02-16-01, згідно якого страховик застрахував майнові інтереси страхувальника пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме автомобіля «Jac S3», д.н.з. [NUMBER] . 31.12.2022 у м. Одеса по вулиці Академіка Воробйова сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Jac S3», д.н.з. [NUMBER] , та автомобіля «BMW», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] . В результаті ДТП зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Згідно постанови Суворовського районного суду міста Одеси від 17.02.2023 по справі № 523/1215/23 особою винною у скоєнні ДТП є [PERSON] , якого було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Сума страхового відшкодування, виходячи з умов договору страхування, складає 153 310, 43 гривень, яка була сплачена позивачем на рахунок СТО 18.01.2023. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача на момент події не була забезпечена, то заподіяна шкода підлягає стягненню саме з винної особи відповідача. Отже, після виплати страхового відшкодування у позивача виникло право вимоги до відповідача на відшкодування завданої шкоди. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення на його користь із відповідача суми завданої матеріальної шкоди в розмірі 153 310, 43 гривень. Також, представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 3 028, 00 гривень. Ухвалою Пересипського районного суду міста Одеси від 22.09.2025 вищевказану цивільну справу передано до Вінницького міського суду Вінницької області в порядку, встановленому ст. 31 ЦПК України. Ухвалою суду від 30.10.2025 вищевказану цивільну справу прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із ухвалою суду від 30.10.2025 та копією позовної заяви із доданими до неї документами, направлене відповідачу за адресою його місця проживання (перебування) зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулося до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с. 59-60) Суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи. Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомленим про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 30.10.2025 вважається врученою відповідачу 20.11.2025. У строк, визначений судом ухвалою від 30.10.2025, від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання, крім поданих позивачем разом із позовною заявою, від учасників справи на адресу суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Варто зазначити, що дата ухвалення цього рішення обумовлюється тим, зокрема, що в період з 25.12.2025 до 09.01.2026 суддя Борисюк І.Е. перебувала у відпустці. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 17.02.2023 у справі № 523/1215/23, яка набрала законної сили 28.02.2023, що підтверджується відомостями з ЄДРСР, інформація з якого перебуває у публічному доступі, було встановлено наступне. «31.12.2022 року о 20:45 годині [PERSON] , керуючи транспортним засобом «BMW», номерний знак [NUMBER] , біля будинку № 15 по вул. Ак. Воробйова в м. Одесі, здійснюючи поворот ліворуч на місце стоянки, не надав перевагу в русі та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Toyota», державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який по інерції відкинуло на транспортний засіб «Jac», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , в результаті чого сталась дорожньо-транспортна пригода та вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками». Вищевказаним судовим рішенням [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП, та накладено відповідне адміністративне стягнення. (а.с. 30-32) Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 10.08.2022 між ПАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 19340101-02-16-01, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані із володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Jac S3», д.н.з. [NUMBER] . (а.с. 11-18) 12.08.2022 між ПАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до договору добровільного страхування наземного транспорту № 19340101-02-16-01 від 11.08.2022. (а.с. 21-22) Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Судом встановлено, що подія, яка сталася 31.12.2022 є страховим випадком. Згідно із ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України) Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Судом встановлено, що на час скоєння 31.12.2022 ДТП [PERSON] на відповідній правовій підставі володів транспортним засобом марки «BMW», д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується відповіддю від НПУ, яка міститься в матеріалах справи. (а.с. 25-29) Внаслідок ДТП, транспортний засіб марки «Jac S3», д.н.з. [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] (а.с. 23, 26-27) і яким на відповідній правовій підставі керував на момент ДТП [PERSON] (а.с. 23, 26-27), був пошкоджений. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Частиною першою статті 25 Закону України «Про страхування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком. Статтею 9 Закону України «Про страхування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Відповідно до рахунку-фактури № АОСЧ0000021 від 11.01.2023 та акта виконаних робіт № АОЗН0002178 від 15.04.2023, виданого ФОП [PERSON] , вартість відновлювального ремонту автомобіля «Jac S3», д.н.з. [NUMBER] , становить 153 310, 43 гривень. (а.с. 35-38) На підставі договору добровільного страхування наземного транспорту № 19340101-02-16-01 від 11.08.2022, рахунку-фактури № АОСЧ0000021 від 11.01.2023, акта виконаних робіт № АОЗН0002178 від 15.04.2023 та страхового акту № 2272654-1 від 18.01.2023, ПАТ «СК «ВУСО» було проведено виплату страхового відшкодування в розмірі 153 310, 43 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 2658 від 18.01.2023. (а.с. 35-41) З відповіді НПУ та інформації з централізованої бази даних МТСБУ від 31.12.2022 вбачається, що транспортний засіб марки «BMW», д.н.з. [NUMBER] , застраховано не було. (а.с. 25-29, 42) У справі, що розглядається, спір виник щодо відшкодування витрат, понесених у зв`язку із виплатою страховою компанією коштів за договором добровільного страхування майна. Згідно зі ст.ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до яких до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала. Таким чином, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача у межах фактичних витрат. Враховуючи норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, якими регулюються правовідносини між сторонами у справі, позивач, здійснивши страхову виплату (відшкодування) потерпілому за договором страхування майна, отримав від останнього права кредитора до відповідача. Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі є суброгацією. Здійснення страхової виплати (відшкодування) не припиняє деліктного зобов`язання і не може вважатися відшкодуванням шкоди потерпілому в цьому зобов`язанні, оскільки страховик у правовідносинах добровільного майнового страхування не є боржником у деліктному зобов`язанні. Тобто заподіювач шкоди залишається зобов`язаним відшкодувати завдану ним шкоду незалежно від того, чи звертався до нього з відповідною вимогою сам потерпілий, чи страховик після виплати потерпілому відшкодування за договором майнового страхування. Таким чином, відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, до ПАТ «СК «ВУСО» після здійснення страхової виплати (відшкодування) за договором страхування майна в межах фактичних витрат перейшло право вимоги до особи, відповідальної за шкоду, тобто в сумі 153 310, 43 гривень. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 30.10.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві, а також докази, надані разом із нею. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідач міг би викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористався. Відповідачем не оспорювались повідомлені позивачем обставини справи, а також визначений розмір шкоди. При цьому, судом враховується стандарт доказування «більшої вірогідності». Суд, дослідивши письмові пояснення викладені позивачем у позові та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 153 310, 43 гривень. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 3 028, 00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 57030 від 05.09.2025. (а.с. 6) Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3 028, 00 гривень. До ухвалення рішення у справі ні позивач, ні відповідач не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших судових витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Отже, доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved