Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача з проханням скасувати обтяження та вилучити запис з Державного реєстру речових прав: вид обтяження: арешт нерухомого майна, номер запису про обтяження: 52004252, дата державної реєстрації: 06.03.2008; державний реєстратор: Мітіна Віта Валеріївна, Виконавчий комітет Ізюмської міської ради, Харківська область, підстава обтяження: постанова, серія та номер: бн, виданий 04.03.2008, видавник Ізюмський міськрай ВДВС; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 69609303 від 05.10.2023, Мітіна Віта Валеріївна, Виконавчий комітет Ізюмської міської ради, Харківська область, особа, майно/права якої обтяжуються: [PERSON] , причина відсутності РНОКПП: інша причина відсутності коду, країна громадянства: Україна, адреса: [ADDRESS] , відомості про реєстрацію до 01.01.2013 року: Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 6735873, 06.03.2008. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником житлового будинку загальною площею 68,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, позивач є власником земельної ділянки кадастровий номер 6322882501:01:001:0275, загальною площею 0,25 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На початку вересня 2025 року позивач випадково виявив в мобільному застосунку «Дія» наявність обтяження на належне йому нерухоме майно. Відповідачем відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2-657 та накладено арешт на майно боржника. 31.12.2010 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Позивач вважає, що існують всі підстави для скасування наявного в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису щодо арешту нерухомого майна позивача. Зняття арешту нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 52004252), накладеного на все невизначене нерухоме майно позивача можливе лише в судовому порядку, оскільки відсутність відкритих виконавчих проваджень щодо [PERSON] та інформації з приводу того, що останній є боржником, унеможливлює проведення будь- яких виконавчих дій. Наявність же арешту нерухомого майна позивача в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна позбавляє можливості позивача розпоряджатися належним йому нерухомим майном. 09 жовтня 2025 року по справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 07.11.2025 у справі залучено у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] . 24.10.2025 надійшов відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження, на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 3017132 по виконанню виконавчого листа №2-657 виданого 25.04.2006 Ізюмським міськрайонним судом Харківської області про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] в розмірі 1/5 частини. 26.02.2007 на підставі статей 3, 4, 24, 25, 26, Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження копії якої направлено сторонам виконавчого провадження для виконання та до відома. Після закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення 31.12.2010 державним виконавцем згідно п.6 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. У зв`язку з закінченням терміну зберігання архівних даних, а саме три роки архів було знищено, що унеможливлює надати відповідь щодо наявності заборгованості по вищезазначеному виконавчому провадження та надати належним чином засвідчену копію виконавчого провадження №3017132, в рамках якого, винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.03.2008 року, що належить боржнику, а саме: арешт нерухомого майна (реєстраційний номер про обтяження: 52004252), зареєстровано: 06.03.2008 державним реєстратором: Мітіною Вітою Валеріївною Виконавчого комітету Ізюмської міської ради, Харківська область, де підставою обтяження є постанова, б/н, видана 04.03.2008 Ізюмським міськрайонним відділом державної виконавчої служби в якій боржником являється [PERSON] . Законом України «Про виконавче провадження» передбачено вичерпний перелік підстав для зняття арешту. Станом на день надання відзиву не відомо, чи погашена в повному обсязі заборгованість зі сплати аліментів по вищезазначеному виконавчому документу, а відтак відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимоги. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися, представник позивача та представник відповідача надали заяви про розгляд справи без їх участі, третя особа причин неявки не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Виходячи з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] на праві власності належить будинок [ADDRESS] . 06.03.2008 зареєстровано обтяження [PERSON] виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області на підставі постанови від 04.03.2008 Ізюмського ВДВС у вигляді арешту нерухомого майна. Згідно постанови державного виконавця Ізюмського міськрайонного управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа №2-657 виданого 25.04.2006 Ізюмським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] постановлено накласти арешт на все майно, що належить [PERSON] та заборонити відчуження будинку [ADDRESS] . За повідомленням Ізюмського відділу державної виконавчої служби в Ізюмському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції №62092 від 22.09.2025 на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження №3017132 по виконанню виконавчого листа №2-657 виданого 24.05.2006 Ізюмським міськрайонним судом Харківської області про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] в розмірі 1/5 частини. 31.12.2010 державним виконавцем згідно п.6 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», що був чинний на дату закінчення виконавчого провадження, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. При перевірці даних, що міститься в автоматизованій системі виконавчого провадження, виконавчі провадження, боржником за якими є [PERSON] , на виконанні в Ізюмського відділі державної виконавчої служби в Ізюмському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції не перебувають. Згідно із ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно із п. 4 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають обтяження речових прав на нерухоме майно, зокрема, заборона відчуження та/або користування, арешт. Судом встановлено, що предметом спору є спірне обтяження, яке наявне у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стосовно нерухомого майна позивача. Відповідне обтяження накладене на підставі постанови про арешт майна у виконавчому провадженні. За положенням п.6 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» (в ред. від 03.08.2010) виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві: якщо у боржника відсутнє майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу, або майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Статтею 38 вищевказаного Закону визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. відкриття виконавчого провадження №В-3/336 від 12.04.2010р., винесеної державним виконавцем Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ. Натомість у відповідача відсутні відомості стосовно наявності виконавчих проваджень щодо позивачки, що свідчить про те, що відповідне виконавче провадження було завершено. Аналогічні приписи містяться у ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в ред. від 26.12.2025, далі Закон №1404), відповідно до яких у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 59 Закону №1404 підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. В даному випадку, підставою наявності спірного обтяження є арешт, накладений постановою державного виконавця від 04.03.2008р. Зазначене свідчить, що позивач виступав боржником у виконавчому провадженні. Натомість на теперішній час відповідне виконавче провадження обліковується закінченим, відсутні облікові документи та матеріали виконавчого провадження, а у органу державної виконавчої служби відсутні будь-які відомості про наявність невиконаних зобов`язань [PERSON] та відомості, які обґрунтовують необхідність збереження спірного обтяження. При цьому, суд звертає увагу, що спірне обтяження було зареєстроване понад 17 років. В той же час наявність обтяження у вигляді арешту всього нерухомого майна позбавляє позивача можливості реалізувати свої права власника щодо належного йому на праві власності нерухомого майна, а отже його право є порушеним та може бути захищено у спосіб, передбачений ч. 5 ст. 59 Закону №1404 шляхом зняття арешту. Разом з тим, суд бере до уваги, що в даному випадку з позовом про зняття арешту звертається фізична особа, яка була стороною виконавчого провадження боржником. За загальним правилом відповідачем у справах за позовами про зняття арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)). Однак, в даному випадку виконавче провадження завершено, а відтак пред`явлення позову до особи, в інтересах якої накладено арешт, не вбачається можливим. Окремо суд бере до уваги, що відсутність матеріалів виконавчого провадження, в межах якого було застосоване спірне обтяження, по суті унеможливлює оспорити правомірність дій виконавця в частині незняття арешту, оскільки аналіз змісту нормативно-правового регулювання питань щодо зняття арешту при завершенні виконавчого провадження свідчить, що закон лише у конкретно визначених випадках наділяє державного виконавця повноваженнями щодо зняття арешту (ч. 8 ст. 26, ч. 4 ст. 35, ч. 3 ст. 37, ч. 1 ст. 40, ч. 7 ст. 61 Закону №606), а в усіх інших випадках такий арешт знімається на підставі рішення суду. Отже фактично має місце ситуація, коли боржник обмежений оскаржити дії та бездіяльність державного виконавця в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (розділ VII ЦПК України) та в порядку адміністративного судочинства з метою зняття спірного обтяження. У постанові від 22.01.2020р. у справі № 340/25/19 за позовом фізичної особи до органу державної виконавчої служби про визнання неправомірною відмови щодо зняття арешту з майна та зобов`язання зняти арешт Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для визначення юрисдикції суду необхідно встановити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби з накладення арешту на певне майно, то такий спір треба розглядати за правилами адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності чи іншого речового права, то ці спори слід розглядати за правилами цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин. В даному випадку позивачем не оспорюється правомірність дій чи бездіяльність державного виконавця, а заявлено вимогу про усунення обмежень права позивача на реалізацію його прав власника щодо належного їй нерухомого майна через наявність спірного обтяження з підстав відсутності необхідності у його подальшому збереженні. Таким чином, застосування спірного обтяження та збереження відомостей про його реєстрацію здійснено задля реалізації публічного інтересу із забезпечення встановленого державою публічного правопорядку в частині забезпечення виконання виконавчого документу, який підлягає виконанню в примусовому порядку, тобто відповідне обтяження вчиняється в інтересах держави, яка у спірних правовідносинах представлена державним органом, який забезпечує примусове виконання відповідних виконавчих документів та який ухвалив рішення про застосування спірного обтяження. Таким чином з огляду на характер та обставини спірних правовідносин, а також обраний позивачем спосіб захисту, суд приходить до висновку, що позовні вимоги пред`явлені до належного відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу, має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: 1) застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; 2) обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; 3) застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; 4) застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права. Кожен спосіб захисту цивільних прав призначений для усунення наслідків конкретного цивільного правопорушення. Зняття арешту з майна є спеціальним способом захисту прав, що передбачений ст. 59 Закону №1404, а відтак відповідає критерію ефективності у випадках, передбачених законом. Згідно з ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ ( рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. За вказаних обставин, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту з майна, накладеного у завершеному виконавчому провадженні, порушує права власника на мирне володіння своїм майном, оскільки існування такого обтяження протягом тривалого часу, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. За змістом спірних правовідносин судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність правових підстав необхідності у подальшому збереженні спірного заходу обтяження. До того ж факт знищення матеріалів виконавчого провадження та облікових відомостей щодо його перебігу, відсутність можливості відновити матеріали виконавчого провадження унеможливлюють встановлення обставин виправданості збереження спірного обтяження. В той же час наявність спірного обтяження перешкоджає позивачу реалізувати його права власника нерухомого майна, а відтак його законні права та інтереси порушені та підлягають захисту в обраний позивачем спосіб шляхом скасування обтяження.

Outcome: approved