Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

Представник ТОВ «ФК Європейська Агенція з повернення боргів» звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначила, що між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] 28.10.2023 року було укладено договір позики № 76656977, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Товариство умови кредитного договору виконало та надало позичальнику кошти, які остання мала повернути, проте свої зобов`язання не виконала. 14.06.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право грошової вимоги до боржників, перелік яких зазначений у відповідних Реєстрах боржників. 25.09.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено додаткову угоду № 37 до договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року за умовами якої ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право грошової вимоги до боржників, перелік яких зазначений у Реєстрі боржників № 31, 32. Відповідно до витягу з Реєстру боржників № 32 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 укладеного між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 76656977. Внаслідок не виконання зобов`язання відповідачем, утворилась заборгованість за договором позики № 76656977 від 28.10.2023 р., яка становить 16 747,92 грн. та складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 5 981,25 грн. та суми заборгованості за відсотками в розмірі 10 766,67 грн.. 14.02.2014 р. між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №010/0952/82/0162703, підписанням якого Позичальник підтвердив, що ознайомлений з чинною редакцією Правил та Тарифів Банку на ведення та обслуговування карткових рахунків фізичних осіб. 20.11.2024 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено договір відступлення права вимоги № 114/2-73, відповідно до умов якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право грошової вимоги до боржників, перелік яких зазначений у відповідних Реєстрах боржників. Відповідно до Реєстру боржників від 22.11.2024 р. до Договору відступлення права вимоги № 114/2-73 від 20.11.2024 р. укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №010/0952/82/0162703. Внаслідок не виконання зобов`язання відповідачем, утворилась заборгованість за кредитним договором №010/0952/82/0162703 від 14.02.2014 р., яка становить 84 780,19 грн. та складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 83 554,22 грн. та суми заборгованості за відсотками в розмірі 1 225,97 грн.. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитними договорами у загальному розмірі 101 528,11 грн., а також судові витрати. Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 25.04.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 09.07.2025 р. представник відповідача, адвокат Соболь Б.В., подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вказав, що Договір факторингу № 14/06/21 від14.06.2021 р. укладено раніше за договір позики № 76656977, що у свою чергу суперечить чинному законодавству. Окрім того вказав, що реєстр боржників до вказаного договору факторингу № 14/06/24 не підписаний сторонами та на ньому відсутні печатки товариств. Також вказав, що відсутності належні та допустимі докази, передбачені ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», перерахування відповідачу кредитних коштів та їх отримання за договором позики № 76656977. Вказує, що розрахунок заборгованості, на який посилається позивач не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а отже не є належним доказом наявності заборгованості, а тому у частині стягнення заборгованості за договором позики № 76656977 позов повинен бути відхилений. Зазначає, що відсутності належні та допустимі докази, передбачені ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», перерахування відповідачу кредитних коштів та їх отримання за кредитним договором №010/0952/82/0162703 та відсутній детальний розрахунок за складовими заборгованості. Одночасно представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності по кредитному договору №010/0952/82/0162703, у якій вказав, що строк звернення до суду з вказаним позовом закінчився 12.02.2021 р., у той же час позивач звернувся до суду 18.03.2025 р.. 14.07.2025 р. представник позивача, через систему «Електронний суд», подала відповідь на відзив, у якому вказала, що договори з відповідачем були укладені відповідно до вимог чинного законодавства. При укладанні Договору № 010/0952/82/0162703 від 14 лютого 2014р. Клієнту було відкрито картковий рахунок. При укладенні Договору позики заповнюючи форми заявки на сайті товариства, Клієнтом власноруч було зазначено реквізити платіжної банківської картки № [NUMBER] на яку і було перераховано кредитні кошти. Відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може власноруч отримати виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування/ отримання кредитних коштів. Також, учасник справи мав право подати до суду власний розрахунок або, згідно ч. 1 ст. 106 ЦПК України, висновок експерта, складений на його замовлення. У розрахунках заборгованості наданих первісними кредиторами відображено порядок нарахування відсотків, який здійснено у відповідності до умов договору. Крім того, у розрахунку заборгованості за Договорами відображено сплати Відповідачем коштів в рахунок погашення кредитної заборгованості на рахунки Первісних кредиторів, що є беззаперечним підтвердженням укладення договору, погодження умов та отримання коштів. Відповідно до договору факторингу, за яким відступлено право вимоги боргу за договором позики, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, визначили межі, обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора, порядок передачі документів новому кредитору, що підтверджують права вимоги до боржника, ціну договору та порядок розрахунку між сторонами за відступлення, що відповідач не спростував. Зазначає, що строк позовної давності не пропущено, оскільки починаючи з березня 2020 року строк позовної давності продовжився на строк дії карантину, який тривав до 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року, а починаючи з 24 лютого 2022 року строк позовної давності продовжився на строк дії в Україні воєнного стану, який діє на даний час. На підставі викладеного просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 15.09.2025 р. представник відповідача, адвокат Соболь Б.В., подав заперечення (пояснення) на відповідь на відзив, у якому вказав, що представник позивача не зазначив об?єктивні перешкоди тривалості пропуску строку позовної давності. Зазначив, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 14.10.2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, у відповіді на відзив просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 28.10.2023 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики № 76656977 (а.с. 7-9). За умовами вказаного договору ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» надало відповідачу грошові кошти у сумі 5 000 грн. строком на 30 днів до 26.11.2023 р., денна процентна ставка 2,5 %. Договір позики № 76656977 від 28.10.2023 року було підписано [PERSON] шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором GUDeho3qn1. Також відповідач, шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором GUDeho3qn1, підписав додаток № 1 до договору позики № 76656977 від 28.10.2023 року, у якому міститься таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної ставки за договором про споживчий кредит (а.с. 9 зворот - 10). 31.10.2023 р. між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 76656977 до договору позики № 76656977 від 28.10.2023 р. відповідно до умов якої збільшено суму наданої позики на 1 000 грн. та загальний розмір позики становить 6 000 грн., усі інші умови договору позики залишено без змін (а.с. 11). Додаткову угоду № 76656977 до договору позики № 76656977 від 28.10.2023 р. було підписано [PERSON] шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором GTwQHUp4iY. ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» умови договору позики № 76656977 від 28.10.2023 р. виконало та надало відповідачу грошові кошти у розмірі 5 000 грн., що підтверджується довідкою № КД-000036865/ТНПП від 14.07.2025 р. виданою ТОВ «Фінансова компанія «ФІНЕКСПРЕС» (а.с. 90 зворот). 14.06.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право грошової вимоги до боржників, перелік яких зазначений у відповідних Реєстрах боржників (а.с. 13-16). 25.09.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено додаткову угоду № 37 до договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року за умовами якої ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право грошової вимоги до боржників, перелік яких зазначений у Реєстрі боржників № 31, 32 (а.с. 18). Відповідно до витягу з Реєстру боржників № 32 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 укладеного між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 76656977 від 28.10.2023 р. у розмірі 16 747,92 грн. (а.с. 109). Згідно з розрахунком заборгованості за договором позики № 76656977 від 28.10.2023 року виконаним ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» непогашена заборгованість відповідача становить 16 747,92 грн. та складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 5 981,25 грн. та суми заборгованості за відсотками в розмірі 10 766,67 грн. (а.с. 91-97). З вказаного розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач здійснювала дії на погашення заборгованості, а саме здійснила оплати на загальну суму 6 657,24 грн.. 14.02.2014 р. між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №010/0952/82/0162703 (а.с. 27-30). Відповідно до ст. 2.1 вказаного договору Банк, на підставі заяви Клієнта, яка є невід?ємною частиною Договору, відкриває на ім?я Клієнта поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів та випускає Клієнту платіжні картки, тип яких визначається Заявою. Згідно з розділом І «Загальні умови Договору» розмір поточного ліміту кредиту на дату укладення Договору складає 9 900,00 грн., строк користування кредитом 48 місяців, що починається з 12.02.2014 р. та закінчується 12.02.2018 р., процентна ставка 36,0 % річних, картковий рахунок Клієнта, до якого встановлюються ліміти 2625984273 (а.с. 27). Вказаний договір був підписаний відповідачем шляхом проставлення власноручного підпису. Відповідно до заяви на отримання кредиту за програмою кредитування «Кредитна картка» відповідачу було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] (а.с. 36). 20.11.2024 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено договір відступлення права вимоги № 114/2-73, відповідно до умов якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право грошової вимоги до боржників, перелік яких зазначений у відповідних Реєстрах боржників (а.с. 40-42). Відповідно до Реєстру боржників від 22.11.2024 р. до Договору відступлення права вимоги № 114/2-73 від 20.11.2024 р. укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №010/0952/82/0162703 у розмірі 84 780,19 грн. (а.с. 115). Згідно з розрахунком заборгованості за договором №010/0952/82/0162703 від 14.02.2014 р. непогашена заборгованість становить 84 780,19 грн. та складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 83 554,22 грн. та суми заборгованості за відсотками в розмірі 1 225,97 грн. (а.с. 98-103). Правовою підставою заявлених ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» вимог є положення цивільного законодавства, які регулюють зобов`язальні правовідношення. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч.1). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч.3). Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року по справі № 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Таким чином, судом встановлено, що з відповідачем дійсно були укладені вищевказані договори з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та АТ «Райффайзен Банк Аваль» про надання кредитних коштів. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як передбачено ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно зі ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979ц15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку щодо погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Згідно з частиною першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч.1 ст.1078 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 513 ЦК України). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Ч. 1 ст. 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак, це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16. Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуті прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанов Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012). Суд вважає, що копії договорів факторингу та реєстрів права вимоги і платіжні інструкції є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах. Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали позовної заяви, судом встановлено, що у своєму відзиві представник відповідача не заперечував факт укладення договорів, однак позивач не надав належні та достатні докази фактичного отримання та використання кредитних коштів відповідачем, суми наданого кредиту та дати початку строку кредитування, докази порушення строків повернення кредиту та нарахування заборгованості за відсотками відносно договору №010/0952/82/0162703 від 14.02.2014 р.. У договорі про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №010/0952/82/0162703 від 14.02.2014 р. зазначено, що на дату укладення договору розмір поточного ліміту кредиту складає 9 900 грн., в подальшому встановлюється та визначається відповідно до ст. 10 Договору. Вказаний розмір ліміту зазначений і у заяві на отримання кредиту за програмою кредитування «Кредитна картка». Для використання вказаних грошових коштів відповідачу було надано картковий рахунок № [NUMBER] та № [NUMBER] . Згідно з правовою позицією, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. На підтвердження заборгованості та її розміру за договором №010/0952/82/0162703 від 14.02.2014 р. позивач надав до суду виписки по особовим рахункам, сформовані АТ «Райффайзен Банк Аваль». У той же час, з наданих виписок убачається рух коштів по рахункам № [NUMBER] , № [NUMBER] та № [NUMBER] . Однак, первинних бухгалтерських документів на підтвердження отримання відповідачем кредиту на рахунок № [NUMBER] та № [NUMBER] , відкритий Банком на виконання договору №010/0952/82/0162703 від 14.02.2014 р., що дозволяло б однозначно встановити отримання нею кредитних коштів, матеріали справи не містять. Наявні в матеріалах справи виписки містять рух коштів по іншим картковим рахункам, які не узгоджуються із рахунком, який зазначений у договорі №010/0952/82/0162703 від 14.02.2014 р. та заяві на отримання кредиту за програмою кредитування «Кредитна картка». Наданий позивачем розрахунок суми заборгованості за договором №010/0952/82/0162703 від 14.02.2014 р. лише констатує наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір. У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Оскільки в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позову, і оскільки саме на позивача в силу положень ст. 12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог у частині стягнення заборгованості за договором №010/0952/82/0162703 від 14.02.2014 р., що має наслідком відмову у їх задоволенні. На підтвердження отримання відповідачем грошових коштів за договором позики № 76656977 від 28.10.2023 р. позивачем надано довідку № КД-000036865/ТНПП від 14.07.2025 р. виданою ТОВ «Фінансова компанія «ФІНЕКСПРЕС» про перерахування грошових коштів у сумі 5 000 грн.. Суд наголошує, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», яке надавало кошти, не є банківською установою та не здійснює відкриття, обслуговування банківських рахунків фізичних осіб, та не має обов`язку формувати облікові документи за кредитними зобов`язаннями позичальників згідно із Законом України «Про банки та банківську діяльність» та Інструкцією з бухгалтерського обліку операцій із фінансовими інструментами в банках України, затвердженої постановою Національного банку України від 21 лютого 2018 року № 14, чинною на час укладення кредитних договорів. ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» надає послуги з кредитування фізичних осіб шляхом переказу кредитних коштів на підставі укладеного кредитного договору на банківські реквізити (банківську картку), що вказує сам позичальник в тексті анкети-заяви на отримання кредиту (позики). Таким чином суд вважає надану довідку від ТОВ «Фінансова компанія «ФІНЕКСПРЕС» належними доказами на підтвердження перерахування грошових коштів відповідачу у сумі 5 000 грн.. У той же час матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження перерахування грошових коштів у сумі 1 000 грн. на виконання умов додаткової угоди від 31.10.2023 р. до договору позики № 76656977 від 28.10.2023 р., а тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5 000 грн.. Щодо вимоги про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 10 766,67 грн. суд зазначає наступне. Згідно з розрахунком заборгованості за договором позики № 76656977 від 28.10.2023 року виконаним ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» непогашена заборгованість відповідача становить 16 747,92 грн. та складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 5 981,25 грн. та суми заборгованості за відсотками в розмірі 10 766,67 грн. (а.с. 91-97). Умовами договору позики № 76656977 від 28.10.2023 р. встановлено, що строк позики складає 30 днів, відсоткова ставка становить 2,5 % за кожен день користування грошовими коштами. Аналізуючи положення вказано договору суд приходить до переконання, що строк позики закінчується 26.11.2023 року. У той же час відповідно до розрахунку заборгованості наданої ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» проценти за користування кредитом нараховувались по 20.08.2024 р. включно. Разом з тим, як встановлено раніше за умовами укладеного між сторонами договору № 76656977 від 28.10.2023 р. позивач відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 26.11.2023 р., а тому вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими процентами поза межами строку кредитування задоволенню не підлягають. Отже, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками на суму 7 016,67 грн. поза межами строку кредитування є необґрунтованими. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Згідно з пунктом 20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі №5017/1987/2012 зазначено, що така правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У той же час позивач не заявляв вимогу про стягнення з відповідача процентів нарахованих поза межами строку кредитування у порядку ст. 625 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованості за договором позики № 76656977 від 28.10.2023 р. у розмірі 8 750 грн., яка складається з: суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 5 000 грн. та суми заборгованості за відсотками в розмірі 3 750 грн. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності відносно договору №010/0952/82/0162703 від 14.02.2014 р., суд зазначає наступне. Загальна позовна давність встановлена ст.257 ЦК України і становить три роки. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення» № 14 від 18.12.2009, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на те, що позивачем не доведено обставин, з якими пов`язується можливість стягнення на користь позивача заборгованості за договором №010/0952/82/0162703 від 14.02.2014 р. у заявленому в позові розмірі, підстави для застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК України відсутні. Згідно із ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (8,6 % ) в сумі 260,40 грн., оскільки позовні вимоги задоволено частково. На підставі приведеного вище,

Outcome: partial