Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду в інтересах [PERSON] з указаним позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] заборгованість за Договором позики від 01.05.2023 року станом на 21.11.2023 року в сумі 370000,00 грн. та судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує, що 01.05.2023 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якої Відповідач запозичив у Позивача грошові кошти у розмірі 370 000 грн. 00 коп. та зобов`язався повернути Позивачу таку ж суму грошових коштів у строк до 07.08.2023 р. Також, у розписці Відповідач вказав, що розписку склав власноручно та усвідомлений про відповідальність у разі порушення її умов. Однак, в порушення договірних умов, Відповідач наразі не виконав свого зобов`язання по поверненню суми позики, в зв`язку з чим з метою відновлення своїх порушених прав Позивач змушений звертатися до суду з позовом. Ухвалою суду від 25.12.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 02.02.2024 представниками відповідача адвокатами Горловим Є.С. та Стаховим А.О., що діють в інтересах [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, просили відмовити в задоволенні позовних вимог. 02.02.2024 року представники відповідача адвокат Горлов Є.С. та [PERSON] , що діють в інтересах [PERSON] звернулись до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просили про визнання недійсним договору позики від 01.05.2023 року укладеним у формі розписки позичальника між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування зазначає, що розписку було складено [PERSON] для отримання роботи, за іншої умови роботу він би не отримав. Жодного доказу на підтвердження факту передачі грошових коштів [PERSON] надано не було. Ухвалою суду від 01.05.2024 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним прийнято до спільного розгляду із первісним позовом представника позивача адвоката Голуб Наталії Олександрівни, що діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В наданій відповіді на зустрічний позов представника позивача, вказуючи, що розписка є доказом не лише укладення договору позики, а й посвідчує факт передачі грошових коштів, просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі. Додатково позивач пояснив, що кошти відповідачу були надані для придбання автомобіля з США. Як використав ці кошти відповідач йому не відомо. Вказану суму мав як заощадження. Позивач та його представники за зустрічним позовом просили задовольнити вимоги зустрічного позову та відмовити в задоволенні первісного позову. [PERSON] додатково суду пояснив, що жодних грошових коштів у відповідача в борг не брав. Розписку склав оскільки потребував роботи, та інакшим способом її отримати не міг. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані письмові докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 01.05.2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якої Відповідач запозичив у Позивача грошові кошти у розмірі 370 000 грн. 00 коп. та зобов`язався повернути Позивачу таку ж суму грошових коштів у строк до 07.08.2023 року. Розписка написана [PERSON] власноручно, відповідальність, передбачену чинним законодавством у разі порушень умов позички він усвідомлював. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов позики та підписано позичальником. В строк, обумовлений у розписці, [PERSON] грошові кошти не повернув та взятих на себе зобов`язань не виконав. А тому, станом на день розгляду справи борг відповідача перед позивачем становить 370 000,00 грн. Даний факт матеріалами справи не спростовується. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. За приписами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постановах від 18.09.2013 в справі № 6-63цс13 та від 02.07.2014 в справі № 6-79цс14. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.12.2018 в справі № 686/21857/16-ц (провадження № 61-27509св18). Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За змістом ч.1, ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відтак, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 18.04.2018 в справі № 518/1647/15-ц (провадження № 61-4576св18), від 27.06.2018 в справі № 712/14562/17-ц (провадження № 61-26174ск18), від 08.07.2019 в справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18). Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15. Аналіз ч.2 ст.1047 ЦК України дозволяє стверджувати, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Враховуючи вищевикладене, дослідивши та оцінивши усі доводи, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають із договору позики. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За правилами ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до вимог ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Пунктами 1, 3 ч.1 ст.611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом; розірвання договору; сплата неустойки. Відтак, суд вважає доведеним факт укладення між сторонами у справі договору позики та факт порушення відповідачем його умов у частині повернення грошових коштів. Судом установлено, що борг за договором позики становить 370000,00 грн., які необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . Жодних доказів, які б спростовували розмір суми боргу відповідача перед позивачем за договором позики, суду не надано. Зважаючи на те, що відповідач належним чином не виконав умови договору, наявні підстави для стягнення суми заборгованості за договором позики. В частині зустрічного позову суд вважає за необхідне зазначити наступне. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст.203 ЦК України. Так, згідно з ч.ч. 1-5 цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання недійсною розписки від 01.05.2023, представники позивача за зустрічним позовом посилаються на ту обставину, що грошові кошти йому не передавались, вказана розписка містить ознаки фальсифікації, оскільки фактично була написана в примусовому порядку для отримання роботи, є систематичною вимогою для працевлаштування та в подальшому для подання позовів про стягнення коштів. Якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.3 ст.215 ЦК України). Відповідно до змісту п.п. 4,7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234,235, 1057-1 ЦК України. Судом під час розгляду даної справи не встановлено будь-яких обставин, передбачених ст.203 ЦК України, які б могли свідчити, що договір позики, який був укладений між сторонами, є недійсним. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто суд в кожному конкретному випадку має виходити з презумпції дійсності правочину, якщо не встановлено зворотне. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Згідно зі ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Враховуючи вищевикладене, суд не бере до уваги показання свідка [PERSON] щодо факту неотримання ним грошових коштів за договором позики та свідка [PERSON] щодо факту передання коштів для купівлі транспортного засобу [PERSON] . До такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 13.09.2023 у справі №369/7355/21, провадження №61-992св23. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним, проте це має місце лише у тому випадку, якщо договір був підписаний між сторонами, але не відбулася фактична передача грошей. Згідно з абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. Заперечуючи проти зустрічних позовних вимог сторона відповідача за зустрічним позовом вказувала на фактичне отримання позивачем в борг коштів, та відсутність доказів недійсності правочину. Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження. Окремо суд звертає увагу на те, що з часу укладення між сторонами договору позики, оформленого розпискою, позивачем за зустрічним позовом не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, фактично зустрічні вимоги були пред`явлені лише після подачі до суду позову про стягнення боргу за договором позики. [PERSON] , будучи повнолітньою дієздатною особою, мав чітко усвідомлювати правові наслідки укладення договору позики про отримання у борг грошових коштів шляхом написання розписки, а тому доводи останнього щодо написання такої розписки на прохання роботодавця не заслуговують на увагу суду. Відтак посилання відповідача за зустрічним позовом на те, що пред`явлені зустрічні позовні вимоги свідчать про небажання позивача за зустрічним позовом виконати зобов`язання за оспорюваним договором позики є слушними та такими, що заслуговують на увагу. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача за зустрічним позовом не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним спірного договору судом не встановлено, та стороною позивача не доведено, а відтак суд вважає, що в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору позики, оформленого розпискою, недійсним слід відмовити. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, оскільки судом позовні вимоги за первісним позовом задоволено, з відповідача позивача за зустрічним позовом на користь позивачка слід стягнути судовий збір у розмірі 3700,00 грн, який був сплачений ним при поданні позовної заяви до суду; судові витрати позивача за зустрічним позовом слід залишити за ним. На підставі викладеного та

Outcome: approved