Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

12.08.2025 року [PERSON] звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, належності заявнику диплому про освіту. 03.10.2025 року заявник уточнив свої вимоги, зазначивши належною заінтересованою особою Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (Відділ обслуговування громадян №20 (сервісний центр)). Заява мотивована наступними обставинами. [PERSON] народився [INFO] в м. Степанокерт Азербайджанської РСР. В свідоцтві про народження його анкетні дані зазначені російською мовою [PERSON] . В 1986 році заявник отримав неповну середню освіту в середній школі №74 Ленінського району м. Баку, Азербайджан. Далі він продовжив навчання та здобув професію регулювальника радіоелектричної апаратури та приборів, про що свідчить відповідний диплом. З 22.07.1993 року [PERSON] проживає та працює в м. Нікополі. На даний момент постало питання про обрахування загального трудового стажу для оформлення пенсії. Але при підготовці документів з`ясувалось, що в дипломі серії [NUMBER] , виданому 11.05.1989 року (реєстраційний №4124) Середнім профтехнічним училищем №56 Державного комітету Азербайджанської ССР з професійно-технічної освіти, допущено помилку при написанні його прізвища, російською мовою зазначено «настояний диплом выдан [PERSON] ». Дані розбіжності унеможливлюють підтвердити здобуту освіту та врахувати до стажу період навчання заявника в училищі з 1986 року по 1989 рік, що створює для нього певні юридичні наслідки. А отримати дублікат диплому він не має можливості, оскільки навчальний заклад, в якому [PERSON] здобував освіту, розташований в іншій країні. На підставі викладеного вище, просить суд встановити факт належності йому диплому серії [NUMBER] , виданому 11.05.1989 року (реєстраційний №4124) Середнім профтехнічним училищем №56 Державного комітету Азербайджанської ССР з професійно-технічної освіти. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.09.2025 року заяву залишено без руху, заявникові надано десятиденний строк для усунення недоліків (а.с.16-17). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.10.2025 року відкрито провадження у даній справі за правилами окремого позовного провадження та призначено судове засідання (а.с.28). Сторони в судове засідання не з`явились. 19.01.2025 року заявником [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, на заявлених вимогах наполягає в повному обсязі (а.с.48). 13.01.2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшли пояснення ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, згідно яких просять справу розглядати без участі їх представника (а.с.39-41). Згідно з ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, на підставі наступного. Судом встановлено, що згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 18.05.2000 року Нікопольським МВ УМВС України в Дніпропетровській області, заявник [PERSON] народився [INFO] в м. Степанакерт, Азербайджан (а.с. 9). В свідоцтві про народження заявника, в свідоцтві про неповну середню освіту, в довідці про присвоєння ідентифікаційного номеру його прізвище також зазначено, як [PERSON] (а.с.5,6-7,14). Разом з тим, в дипломі серії [NUMBER] , виданому 11.05.1989 року Середнім профтехнічним училищем №56 Державного комітету Азербайджанської ССР з професійно-технічної освіти (реєстраційний №4124), допущено помилку при написанні його прізвища, російською мовою зазначено «настояний диплом выдан [PERSON] » (а.с.8). Згадані вище неточності в документах створюють для заявника певні юридичні наслідки, а саме, унеможливлюють підтвердження здобуття освіти та врахування до пенсійного стажу період навчання заявника в училищі з 1986 року по 1989 рік. Предметом розгляду вказаної заяви є встановлення факту належності правовстановлюючого документа, а саме диплому серії [NUMBER] , виданому 11.05.1989 року Середнім профтехнічним училищем №56 Державного комітету Азербайджанської ССР з професійно-технічної освіти (реєстраційний №4124), який належить [PERSON] . Частиною 2 п.5 ст.293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.1 п.6 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно листа Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належності громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). У суду не викликає сумніву той факт, що диплом серії [NUMBER] , виданий 11.05.1989 року (реєстраційний №4124) Середнім профтехнічним училищем №56 Державного комітету Азербайджанської ССР з професійно-технічної освіти, належить [PERSON] , оскільки співпадають всій його анкетні дані, такі як дата народження та ім`я та по батькові, а різниця в написанні прізвища виникла при невірному перекладі з російської на українську мову. (а.с.4). Цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі Постанова) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 554/3600/19 (провадження № 61-8937св20), від 25 листопада 2020 року у справі № 636/4087/19 (провадження № 61-13847св20), від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 61-18230св19). Згідно згаданої вище Постанови, суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше. Відповідно до п.12 цієї Постанови, суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Метою встановлення факту належності правовстановлюючих документів, а саме диплому про освіту, є реалізація заявником права на пенсійне забезпечення. З урахуванням наведеного, вимоги [PERSON] про встановлення факту належності йому диплому про освіту за загальним правилом можуть бути предметом розгляду суду у порядку, передбаченому главою 6 розділу IV ЦПК України. Аналізуючи надані заявником та досліджені в судовому засіданні письмові докази суд вважає, що юридичний факт, який він просить встановити, знайшов своє підтвердження, та його об`єктивність не викликає сумніву у суду. А тому, враховуючи зазначені вище обставини та положення діючого законодавства, приймаючи до уваги, що встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, необхідне для нарахування пенсії, і в іншому порядку вирішити дане питання він не має можливості, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні рішення судом у справах окремого провадження, судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved