Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонський завод гумотехнічних виробів» у якому просить про розірвання трудового договору з 04.06.2025 року та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 2020 року працював на підприємстві Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонський завод гумотехнічних виробів» на посаді водій. У зв`язку з веденням бойових дій на території Херсонської області через військову агресію російської федерації проти України підприємство перестало фактично функціонувати, господарську діяльність не здійснювало та по теперішній день не здійснює. Позивач фактично перебуває у трудових відносинах з відповідачем, але не виконує трудових обов`язків через ведення бойових дій м. Херсон через. Він є пенсіонером та не бажає перебувати у трудових відносинах з відповідачем, у зв`язку з чим у нього виник намір розірвати трудовий договір з відповідачем з метою перерахунку пенсійних виплат. Позивач намагався зв`язатися із відповідачем, 04.06.2025 року направив йому лист із заявою про звільнення. Однак він не отримав відповідь від відповідача, у зв`язку із чим виникла необхідність у зверненні до суду із цим позовом. Ухвалою суду від 23.06.2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій підтримав позов у повному обсязі та просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в судове засідання не з`явився повторно, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України № [NUMBER] та витягом з реєстру територіальної громади. [PERSON] є пенсіонером за віком, що підтверджується довідкою про доходи №5490420739443426. Згідно відомостей Пенсійного фонду України про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб [PERSON] 03.07.2020 року прийнято на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонський завод гумотехнічних виробів» на посаду водій автотранспортних засобів. Відомості про звільнення відсутні. Як вбачається з матеріалів справи, заява про звільнення від 04.06.2025 року була направлена на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонський завод гумотехнічних виробів». Відомості про вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю «Херсонський завод гумотехнічних виробів» дій щодо звільнення [PERSON] на підставі його заяви від 04.06.2025 року відсутні. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням цієї норми, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07.07.2004 у справі № 1-14/2004, від 16.10.2007 у справі № 1- 16/2007 та від 29.01.2008 у справі № 1-5/2008 зауважив, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядається як природна потреба людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Стаття 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує, що нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом законів про працю України (далі -КЗпП України). Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України). Згідно з ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України). Частиною першою ст. 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання: переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною-до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Частина 1 ст. 47 КЗпП України передбачає обов`язок роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Указом Президента України від 24.04.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє і до теперішнього часу. 15.03.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ. Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ від 15.03.2022 визначено крім іншого - особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану»(ч. 1 ст. 1). За змістом частини третьої цієї статті у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України "Про державну службу", «;Про службу в органах місцевого самоврядування", інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом. Стаття 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлює особливості розірвання трудового договору з ініціативи працівника, а саме у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника, який може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури). Отже, у зв`язку із веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство та через загрозу для життя й здоров`я працівник може розірвати трудовий договір за власною ініціативою без двотижневого строку попередження, як це передбачено статтею 38 КЗпП. Враховуючи зазначені норми закону, суд вважає, що позивач належним чином, у визначеному законом порядку повідомив відповідача про намір розірвати трудовий договір, припинивши трудові відносини та звільнитися з роботи за власним бажанням. Проте, керівництво Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонський завод гумотехнічних виробів», на якому працював позивач, проігнорувало його повідомлення про бажання звільнитися і не розглянуло по суті заяву про звільнення, не вчинило передбачених чинним законодавство дій про надання інформації про звільнення позивача до відповідного підприємства. Встановлені судом обставини свідчать про те, що на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені, позивач, на виконання вимог КЗпП України, подавав відповідачу відповідну заяву, а відповідач своїх обов`язків щодо оформлення розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю, не виконав, у зв`язку з чим позивач не може реалізувати своє право, зокрема на здійснення перерахунку його пенсії, тому вимога позивача є обґрунтованою та законною. Враховуючи конкретні обставини вказаної справи та факт порушення права [PERSON] на розірвання трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.05.2019 у справі № 757/61865/16-ц. Також, у своєму рішенні №201/1384/16-ц від 25.11.2019 року Верховний Суд України визначив, що ефективним і таким, що не суперечить закону є спосіб захисту, як припинення трудових відносин на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. За таких обставин, враховуючи викладене, суд вважає, що обставини, викладені позивачем у позовній заяві є достовірними, підтверджені належними письмовими доказами, сумніву у суду не викликають, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонський завод гумотехнічних виробів» про розірвання трудового договору підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 1211,20 грн., у зв`язку з документальним підтвердженням їх понесення позивачем.

Outcome: approved