Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що їй на підставі договору дарування частки у праві власності на земельну ділянку з розташованим на ній об`єктом нерухомого майна на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . В будинку зареєстровані, зокрема, відповідачі по справі, однак останні не проживають в помешканні понад один рік, з березня 2021 року, без поважних причин, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей відповідачів в будинку немає. За словами позивача, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Як далі слідує зі змісту позову, факт реєстрації відповідачів порушує право [PERSON] на вільне розпорядження і користування майном, позивач позбавлена можливості продати/подарувати будинок в частині, яка їй належить. З огляду на викладене, [PERSON] просить визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 09.01.2025 року позовну заяву у даній справі прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено у порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача - адвокат Ліпська-Романченко Г.Д. в судовому засіданні пояснила, що співвласники (треті особи) не дають згоди на виписку відповідачів. Припускає, що прописані відповідачі були за згодою попереднього власника, дитина прописалась в будинку по місцю реєстрації батька. Позов пред`явлено з метою повноцінного користування позивачем нерухомим майном, оскільки [PERSON] не може виділити в натурі частину належного їй майна, бо там зареєстровані інші люди. За словами представника, на сьогоднішній день в будинку проживають квартиранти, точно не пам`ятає, але в 2024 році вони заселились. Мати сторін проживає із [PERSON] в Чехії. Адвокат наголосила в засіданні, що відповідач [PERSON] виїхав до будинку [ADDRESS] а добровільно, жодних звернень від нього до поліції з приводу перешкод у потраплянні до будинку не було. Також у відповідачів є будинок, де вони проживають, тобто їх право на житло не буде порушене.. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що фактично проживає по [ADDRESS] , однак прописаний був у будинку [ADDRESS] . В тому будинку проживав з 1995 по 2020 рік, а коли в 2021 році в будинку був капітальний ремонт, то там ніхто не проживав. У будинку [ADDRESS] проживає з 2013 року, із 2013 по 2020 проживав в обох будинках. Гр. [PERSON] акцентував увагу, що не може користуватись будинком по [ADDRESS] , його звідти випхали, а також на ту обставину, що інші співвласники не дають згоду на його виписку з дитиною. В старому будинку [ADDRESS] було важко знаходитись після того як помер батько, але відповідач періодично навідувався туди. В будинку [ADDRESS] залишились консервація, господарські речі. Зараз там проживають квартиранти, яким позивач здала квартиру. В новому будинку [ADDRESS] а ніхто не зареєстрований, так як він знаходиться в аварійному стані. На запитання суду відповідач ствердно відповів, що поліцію з приводу не допуску до будинку [ADDRESS] не викликав, немає він і чеків про сплату комунальних послуг. Просив не враховувати доданий до позову акт про не проживання, так як той не має юридичної сили. Син [PERSON] був прописаний в спірному будинку, оскільки школа затребувала таку довідку. Тоді звертався до третіх осіб та свого батька і за їх згодою сина прописали. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов не підтримала. Пояснила, що [PERSON] і її мама [PERSON] перешкоджали їм у користуванні будинком. Поставили хвіртку, переставили паркан. Відповідачі проживали в будинку [ADDRESS] , але близько 5 років тому на час ремонту переселилися в нову хату. Позивач поміняла замки і не пускала відповідача в будинок. Він намагався потрапити до будинку, спілкувався з батьком через вікно. Відповідачі проживають в новому будинку останні 5 років по [ADDRESS] , а з 2024 року у старому будинку проживають квартиранти із собакою і відповідачі з того часу не намагались потрапити до будинку. Позивач пропонувала їй виписати відповідачів, але вона відмовилася. Не буде виписувати дитину, вона тут ні до чого. Третя особа додала, що вона і відповідач [PERSON] з дитинства проживали по [ADDRESS] . Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце цього засідання повідомлялась належним чином. Служба у справах дітей Житомирської міської ради в судове засідання не з`явилась, подала клопотання про розгляд справи без її участі, при розгляді справи просить врахувати інтереси дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає, що [PERSON] жив по [ADDRESS] постійно, виросли разом. Ще з дитинства він там жив і нікуди не виїжджав. Так само і його син [PERSON] . Свідок підтвердила, що по [ADDRESS] розташовані два будинки і відповідач спочатку жив в одному, а потім коли добудував інший будинок, то переїхав туди. В старому будинку нині живуть квартиранти. Свідок [PERSON] також зазначив, що відповідачі проживали по [ADDRESS] дуже давно. [PERSON] пам`ятає ще з малесеньких років, а сина [PERSON] з народження. По тій адресі два будинки. Відповідачі весь час проживали в одному з будинків, одноповерховому. Останній раз навідувався до відповідача [PERSON] пару років тому, коли помер батько відповідача. Свідок [PERSON] пояснив, що відповідачі проживають по [ADDRESS] з дитинства. Там один старий будинок і новий. Вони проживають і там, і там. В старій хаті зараз проживають квартиранти. Відповідачі ночують в новій хаті десь більше року. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] , допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної спільної часткової власності належить 17/27 житлового будинку [ADDRESS] . Про дану обставину свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 10). Крім позивача, у вказаному будинку також зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , та відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області (а.с. 14-18, 28). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном регламентоване, зокрема, у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, яка передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110). Крім статті 8 Конвенції, права [PERSON] , як власника житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду при порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України зазначила, що у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житла на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачене право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Частина перша статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). При цьому, згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року у справі № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20). Так, під час судового розгляду було встановлено, що 06 грудня 2021 року батько сторін [PERSON] подарував своїм дітям належні йому житлові приміщення, а саме позивачу [PERSON] 17/27 житлового будинку [ADDRESS] та 426/1000 земельної ділянки за вказаною адресою (а.с. 7-9), а відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 12). Із доданого до позову акту про не проживання осіб за місцем реєстрації, складеним 25 квітня 2024 року громадянами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] слідує, що за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 20 березня 2021 року фактично не проживають громадяни [PERSON] та [PERSON] , відповідачі проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] , де [PERSON] є власником указаного приміщення (а.с. 19). Проте, суд визнає даний акт від 25 квітня 2024 року неналежним доказом, оскільки особи, які підписали акт, до суду за повістками про виклик для надання показань в якості свідків не з`явились, пояснення з попередженням про кримінальну відповідальність не надавали та присягу свідка не підписували. Відтак суд був позбавлений можливості з`ясувати, яким саме чином зазначені особи з точністю до одного дня (20 березня 2021 року) пам`ятають дату, коли відповідачі залишили будинок [ADDRESS] , а також обізнані про належність на праві власності квартири [ADDRESS] [PERSON] . Разом із цим, відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав, що останні роки фактично проживає у сусідньому будинку за адресою: [ADDRESS] , доказів перешкод у потраплянні до будинку [ADDRESS] , зокрема, звернень до правоохоронних органів, як і доказів оплати комунальних послуг, що надаються за указаною адресою не має. Обставину не проживання відповідача у будинку [ADDRESS] протягом приблизно п`яти останніх років підтвердила також третя особа [PERSON] . Відповідач [PERSON] прописаний за адресою: [ADDRESS] із 02.04.1997 року, що підтверджується відомостями Управління ведення реєстру Житомирської міської ради, тобто за довго до того як співвласником зазначеного будинку стала позивач [PERSON] (а.с.37). Належні [PERSON] 13/27 із подарованих доньці [PERSON] 17/27 ідеальних частини домоволодіння [ADDRESS] були виділені в натурі на підставі ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 02.04.2018 року по справі №295/8229/16-ц про затвердження мирової угоди по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Територіальної громади в особі Житомирської міської ради та [PERSON] про виділення в натурі частки із спільної часткової власності. Таким чином, судом під час розгляду справи встановлені порушені права позивача - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а тому вважає, що у цьому випадку за обставин даної справи визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки відповідач на час звернення до суду більше року не проживає у належному останній будинку, у добровільному порядку з реєстрації не знімається, жодних доказів того, що у цьому будинку наявні його особисті речі не надав, доказів сплати комунальних платежів та будь-якого його утримання, перешкод у потраплянні до будинку також не надано. При цьому, спірний будинок не є єдиним житлом відповідача, оскільки [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 12). Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 939/2133/20 (провадження № 61-8162св22). Щодо позовної вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, то суд вважає за доцільне зазначити наступне. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (стаття 3 Конвенції про права дитини). Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (частина друга статті 18 Закону України «Про охорону дитинства»). Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (абзац третій частини другої статті 3 СК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2024 року в справі № 759/13182/19 (провадження № 61-14025св23) зазначено, що «право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року в справі № 209/2642/18 (провадження № 61-9591св19) вказано, що: «статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 521/15090/14-ц (провадження № 61-11987св23) зазначено, що «аналіз статті 405 ЦК України свідчить, що сервітут, який передбачено цією нормою для членів сім`ї власника житла, є особистим, і це право можуть мати не всі, а лише конкретні особи - члени сім`ї власника житла. Особи мають особистий сервітут, доки вони мають статус члена сім`ї власника житла; особливістю суб`єкта особистого сервітуту є те, що це особа, яка наділяється таким правом, що може існувати лише в неї. На відміну від цього у земельному сервітуті сервітуарієм виступає будь-яка особа - власник земельної ділянки, експлуатація якої вимагає встановлення сервітуту. Тобто при встановленні земельного сервітуту також визначається особа, яка наділяється правом користування чужою земельною ділянкою, але її право обумовлене тим, що вона є власником сусідньої земельної ділянки і воно не пов`язане суто з його особою. Навпаки, особистий сервітут - це право виключно конкретної особи». Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Таким чином малолітня (до досягнення 14 років) дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Своє право на вільний вибір місця проживання, дитина може реалізувати його лише з досягненням певного віку (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18, від 22 січня 2020 року у справі № 759/14686/16-ц від 09 грудня 2020 року у справі № 673/1407/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 161/17900/19, від 17 червня 2021 року у справі № 520/4056/18, від 03 жовтня 2023 року у справі № 554/3141/21). У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження N 61-31705св18) зазначено, що: «відповідно до частини четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Підстава, на якій місце проживання малолітнього [PERSON] реєструвалося в спірному будинку, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він за фактом народження набув права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). З урахуванням наведеного, факт не проживання [PERSON] у спірному будинку зумовлений поважними причинами, оскільки він в силу свого віку та обставин, які склалися у родині, не може сам проживати у цьому будинку, а тому відсутні передбачені ст. 405 ЦК України передумови для позбавлення його права на житло шляхом визнання таким, що втратив право користування цим житлом, в якому він зареєстрований його батьком [PERSON] та який був членом сім`ї на той час співвласника житла [PERSON] (а.с. 37). Подібні за змістом висновки містяться в постанові Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі № 161/2050/23 (провадження № 61-251св24). Відтак, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, із урахуванням положень статті 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 211,20 грн. , сплачений позивачем при зверненні до суду, що підтверджено документально.

Outcome: partial