Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

03.10.2025 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява, в якій позивачка просила змінити спосіб стягнення аліментів, визначених рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14.11.2018 року у справі за №363/4046/17-ц, із твердої грошової суми на частку заробітку відповідача [PERSON] та стягувати на користь позивачки щомісячно з відповідача на утримання сина [PERSON] ( [INFO] ) аліменти в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття сина, тобто до [INFO] . В обґрунтування позову позивачка вказувала, що відповідач є батьком дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Син сторін по справі проживає разом з матір`ю, тобто позивачкою. На виконання рішення суду від 14.11.2018 року у справі за №363/4046/17-ц, судом видано виконавчий лист для подальшого звернення до виконання. На даний час встановлений судом розмір аліментів (2 500 грн.) не задовольняє потреби дитини, оскільки хлопчик займається поглибленим вивченням іноземної мови, математики, спортом та має вокальні здібності, які необхідно розвивати, що потребує коштів. У відповідача змінився матеріальний стан, на даний час він проходить військову службу та має стабільний дохід. Визначений раніше судом розмір аліментів є недостатнім для утримання сина з урахуванням збільшення вікових потреб дитини з часу стягнення аліментів, а відтак, у зв`язку зі зміною матеріального становища платника аліментів відповідача [PERSON] , оскільки в теперішній час він має стабільний дохід, зміни цінової політики на одяг та продукти харчування внаслідок війни на території України, позивачка й вимушена звернутися до суду з цими вимогами. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03.12.2025 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, посилалася на те, що встановлений рішенням суду ще в 2018 році розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки на утримання сина є недостатнім. На той час відповідач вказував, що є приватним підприємцем, за 2017 рік мав дохід в сумі 10 505 грн., а в 2018 році взагалі задекларував відсутність доходу. В теперішній час матеріальний стан платника аліментів значно поліпшився, оскільки останній проходить військову службу, займає посаду інспектора прикордонної служби та має стабільний заробіток, а відтак, є всі підстави змінити спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку відповідача. Представник відповідача з вимогами позивачки не погодився, проти них заперечував та подав до суду відзив на позовну заяву, в якому посилався на те, що позивачкою не доведено жодних обставин, передбачених ст. 192 СК України, а саме - щодо зміни матеріального стану відповідача у зв`язку із проходженням ним військової служби, а також позивачка не довела витрат, які нею нібито несуться на утримання сина, зокрема і на займання спортом, вокалом тощо. Доводи позивачки про покращення майнового стану відповідача є припущенням. Не надала позивачка і доказів на підтвердження зміни свого матеріального становища, матеріального становища відповідача, погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін та інших випадків, передбачених ст. 192 СК України, а відтак її вимоги не підлягають задоволенню. Що стосується доданих до позову сертифікатів про участь дитини у відповідних олімпіадах, то це могло б розглядатися судом як розвиток особливих здібностей дитини і, відповідно бути обставинами в розумінні ст. 185 СК України, однак це підстава для звернення до суду з позовом про стягнення додаткових втрат на утримання хлопчика. В судовому засіданні представник відповідача не заперечував того факту, що відповідач в теперішній час проходить військову службу та займає посаду інспектора прикордонної служби вищої категорії, дійсно має стабільний дохід, але позивачкою не надано суду доказів на підтвердження підстав, передбачених ст. 192 СК України. Та обставина, що відповідач проходить службу в ЗСУ не свідчить, що його майнове становище покращилося. Позивачка не підтвердила витрати, які вона нібито несе на утримання сина, а відтак доводи позивачки є припущеннями і в задоволенні її вимог слід відмовити. 07.01.2026 року позивачка надала відповідь на відзив представника відповідача, в якій звернула увагу на те, що рішенням суду від 14.07.2018 року на її користь стягнуто з відповідача на утримання спільного сина [PERSON] , 2013 року народження, аліменти в розмірі 2 500 грн., але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.10.2017 року і до його повноліття, тобто до [INFO] . При постановленні цього рішення, судом було враховано, що відповідачем задекларовано обсяг доходу за 2017 рік - 10 505 грн. 61 коп., а у 2018 році він взагалі задекларував відсутність доходу. На даний час у відповідача змінився матеріальний стан, оскільки він проходить військову службу на посаді інспектора прикордонної служби вищої категорії. На підтвердження зазначеного, позивачкою надана суду копія довідки за №308/2640 від 20.06.2025 року, яку відповідач сам їй надав. Оригінал зазначеної довідки знаходиться у відповідача. Відповідачем не спростовано той факт, що він проходить військову службу, а отже має стабільний щомісячний дохід. Крім того, позивачка звертала увагу на те, що на час розгляду справи судом за позовом про стягнення аліментів в 2018 році, сину сторін по справі було 5 років, зараз йому вже виповнилося 12 років. Син займається поглибленим вивчення англійської мови, математики, спортом канополо, крім того, у дитини є вокальні здібності, які необхідно розвивати, а це потребує коштів. Позивачка вважає, що визначений раніше судом розмір аліментів, а саме: 2 500 грн. є не достатнім для утримання дитини з урахуванням збільшення вікових потреб дитини, зміни цінової політики на одяг та продукти харчування внаслідок війни на території України. А відтак, вважала, що наявні усі правові підстави для зміни способу стягнення аліментів із твердої грошової суми на частку від доходів відповідача, на її переконання саме такий спосіб стягнення і розмір аліментів буде відповідати реальним потребам сина. Вислухавши позивачку, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, додані до позову письмові докази, суд приходить до наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що у свідоцтві про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] в графі батько зазначений [PERSON] , мати [PERSON] , тобто сторони по справі. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи за №205 від 12.09.2017 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Стаття 82 ЦПК України зазначає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, судовим рішенням від 14.11.2018 року встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] є спільна дитина [PERSON] , [INFO] , та на його утримання стягнуто з [PERSON] аліменти у розмірі 2 500 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20.10.2017 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . При цьому зазначеним рішення встановлено, що на момент його винесення відповідач працював приватним підприємцем, за 2017 рік задекларував обсяг догоду в розмірі 10 505,61 грн., за 2018 рік взагалі задекларував відсутність будь якого доходу, що знайшло своє підтвердження у декларації платника єдиного податку фізичної особи підприємця. Зазначене рішення набрало законної сили 29.12.2018 року. З довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України за №08/2640 від 20.06.2025 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] обіймає посаду інспектора прикордонної служби вищої категорії начальник відділення повітряної розвідки та ударних безпілотних повітряних суден відділу прикордонної служби (тип С) повітряної та наземної розвідки. Факт того, що відповідач займає вказану посаду та має стабільний заробіток у вигляді грошового утримання не оспорювався і представником відповідача під час розгляду вказаної справи. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Стаття 7 СК України зазначає, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Зі змісту ст. 141 СК України слідує, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Передбачена ст. 184 СК України, тверда грошова сума - це відповідна (фіксована) сума коштів на утримання дитини, яка не є одноразовим платежем, а твердою грошовою сумою, визначеною судом на утримання дитини до її повноліття. Частина 2 цієї статті передбачає, що визначений судом у твердій грошовій сумі розмір аліментів, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, за змістом ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а спосіб стягнення аліментів змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», який був чинним на дату ухвалення рішення у справі про стягнення аліментів, що стягуються з відповідача на утримання дитини, прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць був встановлений у розмірі з 1 січня 2018 року - 1700 гривень, з 1 липня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1853 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік» встановлено з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3209 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2817 гривень; дітей віком від 6 до 18 років - 3512 гривень. Отже, розмір аліментів, визначений рішення суду від 14.11.2028 року у розмірі 2 500 грн. щомісячно є недостатнім для утримання дитини та забезпечення їй належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Ті обставини, що з віком потреби дітей зростають, що, в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на забезпечення освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду, лікування та відпочинку, є загальновідомими та не потребують доказування. Суд враховує, що виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку із чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного. Вказана правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду у справі за №565/2071/19 від 16.09.2020 року. Отже, постійні зміни співвідношення розміру аліментів у твердому розмірі з прожитковим мінімумом, інфляція грошових коштів, проблеми, що виникають із застосуванням щомісячної індексації цього розміру, дійсно свідчать про те, що визначення аліментів на дитину у частці від заробітку (доходу) батька буде сприяти захисту інтересів сина сторін по справі. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом за №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу за №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України за №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) - кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України за №789-XII від 27.02.1991 року і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 цієї Конвенції). Також, ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Так, ст. 192 СК України тільки вказує на можливість зміни, раніше встановленого розміру аліментів, за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів, шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів, шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України - зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Правова позиція ВСУ у справі за №143цс 13 від 05.02.2014 року). Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце, як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин. Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, максимально враховуючи інтереси дитини,

Outcome: approved