Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

07 листопада 2025 року з Дніпровського апеляційного суду до Новокодацького районного суду міста Дніпра надійшли матеріали заяви [PERSON] про встановлення факту народження дитини у м. Москва Російської Федерації, заінтересована особа ВДРАЦС по Новокодацькому і Чечелівському районах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 12 листопада 2025 року заяву [PERSON] про встановлення факту народження дитини у м. Москва Російської Федерації було залишено без руху і запропоновано заявникові усунути недоліки з дотриманням вимог ст. 95, ч.ч. 1, 4 ст. 177, ч. 1 ст. 318 ЦПК України, з метою усунення яких представником заявника 24 листопада 2025 року через систему «Електронний суд» було направлено квитанцію про сплату судового збору і заяву про усунення недоліків, проте, недоліки в повному обсязі усунуті не були. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 28 листопада 2025 року заяву повторно залишено без руху і запропоновано заявникові усунути недоліки з дотримання вимог ч.ч. 2, 5, 8 ст. 95, п. 8 ст. 175, ч. 5 ст. 177, ч. 1 ст. 318 ЦПК України, з метою усунення яких заявником 02 грудня 2025 року було заяву про усунення недоліків. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 08 грудня 2025 року заяву було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку окремого провадження. Заявник у своїй заяві посилалася на те, що [PERSON] з 22 жовтня 2021 року перебуває в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] [INFO] у м. Москва РФ вона народила дитину жіночої статі, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим органами РАЦС м. Москви, а також медичними документами заявниці та новонародженої дитини. Через відсутність медичної довідки про народження дитини, форма якої затверджена наказом МОЗ України, а видана РФ медична довідка є неприйнятною на території України, заявниця позбавлена можливості зареєструвати народження нею дитини в органах РАЦС. Також у своїй заяві зазначає, що до повномасштабного вторгнення РФ до України вона проживала у м. Маріуполі, проте через воєнні дії була змушена вихати на територію держави-агресора разом з чоловіком. Оскільки заявниця та її чоловік - батько народженої нею дитини, є громадянами України, дитина теж є громадянином України. Реєстрація народження дитини можлива лише на підставі судового рішення. При цьому, заявник зазначає, що оригінали документів вона загубила у м. Москві під час свого повернення в Україну. Встановлення факту народження заявником дитини необхідне для підтвердження правового статусу громадянина України та передбачених цим прав та реєстрації її народження в органах РАЦС. Просила суд встановити факт народження [PERSON] [INFO] у м. Москві РФ дитини жіночої статі - [PERSON] , батьками якої [PERSON] та [PERSON] . У своїй заяві до суду представник заявника просив справу розглядати за його відсутності та відсутності заявника, заяву задовольнити. Заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) свого представника у судове засідання не направила, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, про причину не направлення представника судові не повідомила. Будь-яких заяв чи клопотань до суду не подала. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті у ході судового розгляду справи докази, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 22 жовтня 2021 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 10). Згідно з паспортом зразка 1994 року серії [NUMBER] , виданим Приморським РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області 31 жовтня 2007 року, [PERSON] є громадянином України (а.с. 37-39). Відповідно до паспорта зразка 2016 року № [NUMBER] , виданого Приморським відділом у місті Одесі ГУ ДМС України в Одеській області 23 листопада 2021 року, [PERSON] є громадянкою України (а.с. 33-34, 35-36). [INFO] у м. Москві Російської Федерації [PERSON] народила дочку, [PERSON] , батьком якої зазначений [PERSON] , про що Органом ЗАГС Москви № 136 Багатофункціонального центру надання державних послуг району Комунарка зроблений актовий запис про народження № 110249775013600754002 від 28 жовтня 2024 року та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб. У частинах першій та другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ст. 315 ЦПК України, не є вичерпним. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частини 3, 4 статті 49 ЦК України). Згідно зі ст. 144 СК України батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану України. Невиконання цього обов`язку є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Реєстрація народження дитини засвідчується свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 13 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до СК України. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров`я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Порядок утворення медичної консультаційної комісії та положення про неї затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я. Медична консультаційна комісія видає документ про народження у разі встановлення факту народження жінкою дитини. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих Конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року (статті 8, 10). Ця норма кореспондує зі статтею 6 «Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року. У ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.ч. 1, 2, 7 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Свою заяву [PERSON] обґрунтовує неможливістю реєстрації в органах РАЦС України народження нею дочки, [PERSON] , [INFO] , оскільки реєстрація її народження відбулася за законодавством іноземної держави, посилаючись на «Намібійський виняток» у практиці Міжнародного суду ООН, згідно з яким невизнання документів, виданих окупаційною владою, призведе до порушення або обмеження прав, та зазначаючи, що подання заяви про встановлення факту народження пов`язане зі збройною агресією РФ. Проте, суд не може погодитися з вказаними твердженнями, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 22 ЗУ «Про міжнародне приватне право» до особистих немайнових прав застосовується право держави, у якій мала місце дія чи інша обставина, що стала підставою для вимоги про захист таких прав, якщо інше не передбачено законом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Аналогічно регламентовано зазначене питання у пункті 7 глави 1 розділу II Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, відповідно до якого документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року (далі - Конвенція 1993 року), укладеної Державами-членами Співдружності Незалежних Держав (зокрема, Україною і Російською Федерацією) та ратифікованої ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» 10 листопада 1994 року, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою та скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. 23 грудня 2022 року набрав чинності ЗУ «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», відповідно до якого дію Конвенції зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь. Це означає, що дія Конвенції 1993 року, у тому числі і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих і посвідчених у Російській Федерації та Республіці Білорусь, незалежно від дати їх видачі, посвідчення. Разом з тим, з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 5 жовтня 1961 року в місті Гаазі (далі - Конвенція 1961 року). Відповідно до ЗУ «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» Конвенція набрала чинності для України з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з Російською Федерацією та Республікою Білорусь. Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінет Міністрів України врегулював питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування. Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостилю тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Таким чином, станом на день розгляду справи свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] , видане на території Російської Федерації, не потребує будь-якої легалізації. Подібний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 листопада 2023 року у справі № 202/4449/22 (провадження № 61-4479св23), від 05 серпня 2024 року у справі № 643/8133/23 (провадження № 61-11539св24), від 04 серпня 2025 року у справі № 757/27745/24-ц (провадження № 2461св25) та від 10 вересня 2025 року у справі № 361/2105/24 (провадження № 61-13610св24). Таким чином, факт народження дочки заявника у місті Москві Російської Федерації зафіксовано відповідним державним органом іноземної держави - Органом ЗАГС Москви № 136 Багатофункціонального центру надання державних послуг району Комунарка складено актовий запис про народження [PERSON] , [INFO] , № 110249775013600754002 від 28 жовтня 2024 року та видано відповідне свідоцтво серії [NUMBER] , копію якого заявник долучила до заяви про встановлення факту. За таких обставин, оскільки свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] , видане відповідно до законодавства іноземної держави, на території якої народилася дочка заявника, суд приходить до висновку про відсутність підстав для встановлення факту народження та задоволення заяви. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. З урахуванням приписів ч. 7 ст. 294 ЦПК України судовий збір у розмірі 484 грн. 48 коп., який було сплачено заявником при поданні заяви до суду, підлягає віднесенню за рахунок заявника. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed