Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] , в особі представника адвоката Осокіна С.Ю. звернулися до суду з вказаним позовом, у якому просять визнати за ними право на земельні частки (паї) на території колишньої Косівської сільської ради Подільського району Одеської області в колишньому КСП «Косівське», згідно державного акту на право колективної власності на землю від 25.06.1996 року серії ОД-14-005 на право колективної власності на землю, площею 3545,0 гектарів. В обґрунтування позовних вимог представник позивачів посилався на те, що позивачка [PERSON] з 15.05.1984 року, а позивач [PERSON] з 05.05.1984 року були прийняті в члени колгоспу «ім. Радянської Армії» відповідно на посади доярки та скотаря. Після реорганізації колгоспу «ім. Радянської Армії» в колективне сільськогосподарське підприємство «Косівське» позивачі були членами вказаного підприємства і з нього не звільнялися. Однак, з невідомих причин позивачі, як члени КСП «Косівське» не були включені до списків пайщиків, разом з тим трудові книжки позивачів були втрачені. На час отримання Державного акту від 25.06.1996 року серії ОД-14-005 на право колективної власності на землю площею 3545,0 гектарів позивачі були членами КСП «Косівське» та мали право на земельні частки (паї) як члени КСП, проте їх помилково не включили до списку членів КСП, що мають право на земельний пай, у зв`язку з чим вони звернулись до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду від 20.07.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.04.2021 року виключено Подільську районну державну адміністрацію Одеської області з кола відповідачів. Замінено відповідача Куяльницьку громаду Подільського району Одеської області на належного відповідача Куяльницьку сільську раду Подільського району Одеської області (66302, вул.Куяльницька 26-а, с.Куяльник Подільського району Одеської області). Ухвалою суду від 20.08.2025 року закрито проведення підготовчого засідання, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачів адвокат Осокін С.Ю. позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Зазначив, що позивачі про порушення їх прав дізнались у вересні, а з позовом до суду звернулися у листопаді 2018 року. Представник Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області - Шепітко М.Ю. в судовому засіданні не заперечувала проти заявлених вимог позивачів. Вислухавши представника позивачів, представника відповідача, вивчивши матеріали справи та доводи позивача в обгрунтування позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. За положеннями статті 131 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до п. «а» ч. 3ст. 152 Земельного Кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Частиною першою статті 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до положень ст.1Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Статтею 2 вищевказаного Закону передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Указом Президента України від 08.08.1995 №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" (далі Указ №720/95) передбачено, що право на земельний пай мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами цього підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом статей 22, 23 Земельного кодексу України, який був чинним на момент спірних відносин, та Указу №720/95 особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта. Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 02.03.2020 у справі № 573/813/19-ц, від 13.05.2020 у справі № 627/66/17, від 20.05.2020 у справі № 384/642/17, від 02.09.2020 у справі № 530/311/19, від 22.10.2020 у справі №149/2978/18, від 16.12.2020 у справі № 637/672/19-ц, від 23.12.2020 у справі № 609/1117/18, від 16.06.2021 у справі № 137/1642/19 та від 13.09.2023 у справі № 192/1822/21. Судом установлено, що згідно рішення Х сесії ХХІІ скликання Косівської сільської ради від 20.03.1996 року №10 було видано Державний акт серії ОД-14-005 на право колективної власності на землю, площею 3545,0 гектарів колективному сільськогосподарському підприємству "Косівське" Котовського району Одеської області Косівською сільською радою народних депутатів Котовського району Одеської області. Згідно із додатку 1 до Державного акту ОД-14№005 вбачається, що [PERSON] дійсно був включений до списків громадян, членів КСП, яким надається право на виділення в натурі земельної частки (паю) під номером 476. З наведених вище обставин, суд встановив, що позивач [PERSON] мав право на земельну частку (пай). Щодо позивачки [PERSON] відомостей про включення її до списків громадян, членів КСП, яким надається право на виділення в натурі земельної частки (паю) матеріали справи не містять, проте за номером 477 у додатку 1 до Державного акту ОД-14№005 наявне прізвище [PERSON] . Однак відповідно частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на зазначені вимоги в цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно з статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до статей 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові № 910/17317/17 від 19.03.2021 зробив висновок, що главою 19 "Позовна давність" розділу V "Строки та терміни. Позовна давність" Книги Першої "Загальні положення" ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Водночас враховуючи зміну порядку застосування позовної давності за положеннями ЦК УРСР, яка в силу статті 75 цього Кодексу застосовувалась судом (арбітражем або третейським судом) незалежно від заяви сторін, а після 01.01.2004 з набранням чинності ЦК України лише за заявою сторони (ст. 267). У зв`язку із цим суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах має місце зволікання позивачем захистом свого порушеного права попри обізнаність про передбачені як ст. 80 ЦК УРСР, так і ст. 267 чинного ЦК України наслідки спливу позовної давності за відповідними вимогами, що позбавляє позивача права отримати судовий захист порушеного права. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", 22.10.1996, заяви № 22083/93, № 22095/93; пункт 570 рішення у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", 20.09.2011). Порівняльний аналіз термінів «довідався» і «міг довідатись», застосованих у статті 261 чинного ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Враховуючи матеріали справи, позивачі, як члени КСП повинні були дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Косівське» (1996 рік) акта на право колективної власності на землю, а право на позов у них виникло з 20.03.1996, тобто після видачі КСП державного акта на землю. Проте з позовом позивачі звернулися лише у 2018 році, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню позовна давність, що є підставою про відмову у задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивачів адвокат Осокін С.Ю. по своїй суті не вважав, що позивачі пропустили строк позовної давності, вказуючи, що про порушене право вони дізнались у вересні 2018 року. На думку суду, розпаювання земель колишніх колгоспів, яке проводилось з 1996 року, є загальновідомим фактом, а тому позивачі, як колишні члени КСП «Косівське» повинні були дізнатися про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Косівське» державного акту на землю. Звертаючись у 2018 році до суду із даним позовом, представник позивач не навів обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду: від 19.12.2019 в справі №629/4423/17, від 09.09.2020 у справі № 637/53/18, від 17.06.2020 у справі № 600/528/16, від 21.10.2020 року в справі № 401/971/19, 03.02.2021 в справі № 403/402/19, від 21.07.2021 в справі № 933/670/20, від 27.07.2021 в справі № 686/6892/20. Також, Постановою Верховного Суду справа № 154/3572/21 від 31.07.2024 року залишено постанову Волинського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року без змін, якою рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30 серпня 2022 року скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в позові у зв"язку із пропуском позовної давності. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1, 6 статті 81 ЦПК України). Всупереч вищевказаних правових норм позивачі не надали суду належних та допустимих доказів для визнання поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду із позовом, а також не довели наявність об`єктивних перешкод, за яких вони були позбавлена можливості вчасно звернутися до суду. З огляду на викладене та беручи до уваги, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак заявлені поза межами строку позовної давності, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed