Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

У листопаді 2025 року Комунальне підприємство «Житлокомсервіс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, в якому просило суд стягнути з відповідача заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 травня 2014 року до 01 листопада 2025 року у розмірі 57252,52 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та споживачем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надаються позивачем. Нарахування за надані підприємством послуги здійснюються відповідно до встановлених тарифів органом місцевого самоврядування тарифу. Позивач належним чином виконує свої зобов`язання щодо надання послуг з утримання багатоквартирних будинків і споруд та прибудинкових територій. Натомість, відповідач за спожиті житлово-комунальні послуги належним чином не сплачує, внаслідок чого за адресою: [ADDRESS] , утворилась заборгованість за період з 01 травня 2014 року до 01 листопада 2025 року у розмірі 57252,52 грн. [PERSON] у відзиві на позовну заяву проти позову заперечував з наступних підстав. По-перше, копія договору про надання житлово-комунальних послуг, який нібито опублікований в газеті є неякісними, нечитабельними. Оголошення є повністю нечитабельним, зміст оголошення встановити так само не вбачається можливим. Документи на підтвердження того, що позивач є балансоутримувачем саме будинку розташованого по [ADDRESS] , що будинок є комунальною власністю територіальної громади м. Харкова та перебуває у господарському віданні КП «Житлокомсервіс», як зазначено за змістом позовної заяви, матеріали справи не містять. Таким чином, з урахуванням викладеного, підстави стверджувати, що надані позивачем копії видань з договором та оголошенням, регулюють відносини між позивачем та відповідачем відсутні. По-друге, матеріали справи не містять доказів доведення тарифів до відповідача, до населення. На підставі викладеного, я вважаю, що встановлення будь-яких тарифів, відповідно стягнення їх є незаконним та необґрунтованим. По-третє, до матеріалів справи не долучено Додаток 2 до Рішення Виконавчого комітету ХМР від 20.11.2011 року № 893 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова», в якому мають бути зазначені тарифи. Також матеріали справи не містять додатків до рішень Харківської міської ради від 27.01.2012 року № 39, від 10.05.2017 року № 283, від 11.05.2018 року № 318, якими здійснювалося коригування тарифів. Відповідно до довідки про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг коригування тарифів відбувалось не 4 рази, а 8 разів, що не узгоджується з кількістю прийнятих рішень виконавчим комітетом Харківської міської ради. По-четверте, матеріали справи не містять обґрунтувань неодноразової зміни коефіцієнту (відсотків), які застосовуються до тарифу, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити надані розрахунки, відсутні підстави вважати довідку належним та допустимим доказом у справі. Також матеріали справи первинних бухгалтерських документів не містять, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити інформацію викладену в довідці про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг. По-п`яте, відповідно до змісту позовної заяви позивач посилається на договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, яким повинні бути встановлені права та обов`язки сторін. Проте, докази виконання вказаного договору позивачем не надано, матеріали справи не містять. Окрім того, відповідач просив застосувати наслідки пропуску позовної давності та відмовити у позові. Ухвалою суду від 20 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін про судове засідання. У судовому засіданні представник відповідача Панченко Андрій Володимирович проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Позивач в судове засідання не з`явився, просив справу розглянути за його відсутністю. Заслухавши пояснення представник відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування 08 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саврасовою І.О. за № 4879, є власником квартири [ADDRESS] , підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 450348421 від 03.11.2025. 21 листопада 2006 року у спецвипуску газети «Слобода» було опубліковано публічний типовий договір про надання житлово-комунальних послуг, яким передбачено предмет договору, права та обов`язки сторін, строк дії договору, оплата спожитих послуг. Відповідач протягом місяця з дня опублікування договору не звертався до КП «Жилкомсервіс» з відмовою укласти вказаний договір та фактично користувався наданими позивачем послугами. Пунктом 1 договору визначено, що предметом договору є забезпечення виконавцем надання послуг з у тримання будинків і споруд та прибудинкових територій в будинку, який знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова. Згідно п. 22 публічного договору про надання житлово-комунальних послуг договір укладається строком на 3 роки і вважається продовженим на той самий строк, якщо за місяць до закінчення дії його терміну однієї зі сторін не буде письмово заявлено про розірвання договору. Невід`ємною частиною даного договору є рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова». Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2006 № 1186 «Про визначення виконавців послуг в житловому фонді м. Харкова», Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» визначено виконавцем послуг з управління будинком, спорудою або групою споруд у житловому фонді комунальної власності територіальної громади міста Харкова. Згідно з рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 893 від 20.12.2011 р. (зі змінами, внесеними виконавчим комітетом від 27.01.2012 р. № 39) прийнято тарифи на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова. Рішення набирало чинності з 01.01.2012 р. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 283 від 10.05.2017 р. скориговано тарифи на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова. Рішення набирало чинності з 01.06.2017 р. Відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 318 від 11.05.2018 р. скориговано тарифи на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова. Рішення набирало чинності з 01.06.2018 р. Актуальні тарифи та посилання на відповідні рішення виконавчого комітету Харківської міської ради містяться також у відкритому доступі в мережі Інтернет на офіційному веб сайті КП «ЖИТЛОКОМСЕРВІС» за посиланням https://zhks.city.kharkiv.ua/kontent/tarifi. Рішенням 23 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 26.01.2024 № 522/24 Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» було перейменовано у Комунальне підприємство «Житлокомсервіс». Відповідні відомості внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується випискою від 15.04.2024. Згідно з довідкою про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , сформованої за період з 01.03.2007 до 01.10.2025, заборгованість [PERSON] за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 травня 2014 року до 01 листопада 2025 року складає 57252,52 грн. За приписами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Пунктами 1, 10 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлені обов`язки співвласників забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. Правовідносини, що існували між сторонами до 01.05.2019 були врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-IV. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону № 1875-IV, споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву відповідає обов`язок управителя забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами (п. 1 ч. 2 ст. 25 Закону № 1875-IV). Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV на споживача покладено обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. 01.09.2019 набрав чинності Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. ст. 7 Закону № 2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 750/12850/16-ц, від 06.11.2019 у справі № 642/2858/16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті обставин цієї справи, суд зазначає, що позивач належними та допустими доказами довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме щодо визначення позивача виконавцем послуг з управління будинком і споруд та прибудинкових територій у житловому фонді комунальної власності територіальної громади міста Харкова; надання відповідачу послуг утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; наявність у відповідача, як у власника квартири та співвласника спільного майна багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] , обов`язку з оплати цих послуг; неналежне виконання відповідачем свого обов`язку з оплати вказаних послуг. Матеріали справи не містять доказів, що [PERSON] звертався до позивача зі скаргами, актами-претензіями щодо неналежного надання послуг, з письмовою відмовою від послуг підприємства тощо, що свідчить про прийняття та споживання [PERSON] наданих йому послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України відповідач не спростував розрахунок заборгованості, складений позивачем, не навів обґрунтованих аргументів невідповідності розрахунків позивача фактичним обставинам та дійсним тарифам на той чи інший період. Доказів неправильності або неточності розрахунків, сформованих працівниками позивача, до суду надано не було. При цьому, суд враховує, що здійснені позивачем нарахування узгоджуються з тарифами, які містяться в додатках до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 318 від 11.05.2018 у відкритому доступі на офіційному веб сайті Харківської міської ради за веб адресою https://city.kharkov.ua/uk/document/pro-koriguvannya-tarifiv-na-poslugi-z-utrimannya-budinkiv-i-sporud-ta-pribudinkovikh-teritoriy-scho-znakhodyatsya-u-komunalniy-vlasnosti-teritorialnoi-gromadi-m-kharkova-53490.html. Доводи відповідача про неукладення договору суд відхиляє, оскільки, як зазначалося вище, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг. Доводи відповідача про те, що матеріали справи не містять доказів доведення тарифів до відповідача суд відхиляє, оскільки вказані тарифи були затверджені та доведені до відома населення відповідним суб`єктом Харківською міською радою, знаходяться у публічному доступі. Так само не заслуговують на увагу доводи відсутність в матеріалах справи додатків з відповідними тарифами. При цьому, суд враховує, що у довідці про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг відображено тарифи, які узгоджуються з тими, які встановила Харківська міська рада. Не заслуговують на уваги доводи відповідача про відсутність доказів того, що будинок перебуває у господарському віданні КП «Житлокомсервіс», оскільки як встановлено судом територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради визначила КП «Житлокомсервіс» виконавцем послуги з управління усіх багатоквартирних будинків на території міста, за винятком тих, в яких створено ОСББ або обрано управителя будинку. Матеріали справи не містять доказів, що співвласники багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] , створили ОСББ. Так само відповідач не надав доказів прийняття протоколу про обрання управителя будинку співвласниками вказаного будинку. Таким чином, саме КП «Житлокомсервіс» є управителем будинку за адресою: [ADDRESS] . Доводи відповідача про відсутність в матеріалах справи первинних бухгалтерських документів є неспроможними, оскільки відповідач не навів аргументів про те, які саме бухгалтерські документи відсутні, а також про те, які саме обставини, які входять до предмету доказування, вони можуть підтвердити або спростувати. Водночас, суд погоджується з доводами відповідача про необхідність застосування позовної давності до частини позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та закінчився 30 червня 2023 року. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини. Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21. З початком повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15.03.2022, який набув чинності 17.03.2022 року, «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259 (позовна давність) цього Кодексу, зупиняються на строк дії такого стану. В подальшому строк позовної давності було відновлено 04 вересня 2025 року на підставі Закону України «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434-IX. Отже, строк позовної давності у цій справі слід обраховувати з квітня 2020 року, оскільки з огляду на введення карантинних обмежень, а потім воєнного стану, з 12 березня 2020 року строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину, а з 24 лютого 2024 року до 03 вересня 2025 року строк позовної давності було зупинено. За таких обставин, позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 6719,22 грн, нарахованої за період з 01 травня 2014 року до 31 березня 2017 року, задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском строку позовної давності. З урахуванням викладеного, суд задовольняє позовні вимоги КП «Житлокомсервіс» до [PERSON] частково та стягує з відповідача заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 квітня 2017 року до 01 листопада 2025 року у розмірі 50533,30 грн, тоді як у задоволенні решти позовних вимог відмовляє у зв`язку з пропуском позовної давності. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (88,263887773 %), тобто у розмірі 2672,63 грн.

Outcome: partial