Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в обґрунтування якого зазначає, що 07.04.2005 року у відділі ДРАЦС Золочівського РУЮ у Львівській області між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. У цьому шлюбі у сторін народився син, який на даний час досяг повноліття. Зазначає, що причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння між ними, постійні конфлікти та сварки. Сторони близько двох років проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету . Даний шлюб не відповідає її інтересам, існує лише формально і доцільності в його збереженні позивачка не вбачає. В судове засідання позивач не з`явилася, подала заяву, про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення у випадку неявки відповідача не заперечила. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується відповідним поштовим відправленням, скерованим за відомою суду адресою місця реєстрації відповідачки, яке повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. В постанові ВП ВС від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17, № 913/879/17 та від 21.05.2020 року у справі №10/249-10/19 та від15.06.2020року Верховний Суд звертав увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду. Окрім того, в постанові КЦС ВС від 13.05.2024 року у справі № 755/4829/23, ВС зауважив, що відповідач вважається належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, якщо це підтверджується відповідними поштовими відправленнями, які повернулися до суду з відмітками «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою». За вказаних обставин, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Оцінивши доводи позовної заяви, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення, з огляду на таке. Згідно з ч.1 ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, сторони зареєстрували такий 07.04.2005 року у відділі ДРАЦС Золочівського РУЮ у Львівській області, про що складено актовий запис № 32. Судом встановлено, що неповнолітніх дітей у сторін немає. Відповідно до обставин, викладених у позовній заяві, причиною розірвання шлюбу є відсутність бажання у сторін будувати у подальшому сімейні відносини, різні погляди на шлюб та сім`ю. Сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу України. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного Кодексу України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповіднодо ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 3,4 ст 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що не має підстав для подальшого збереження шлюбу, у зв`язку з чим доцільно такий розірвати, а позов відповідно задовольнити. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved