Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

[PERSON] , яка діє в інтересах дитини [PERSON] , [INFO] , в особі свого представника адвоката Єрньєй А.А. звернулась до суду із позовом до [PERSON] , треті особи: виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області (орган опіки та піклування), Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, [PERSON] про зобов`язання прийняття участі у вихованні дитини, в якому остаточно просила зобов`язати [PERSON] , як батька неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , приймати участь у його вихованні шляхом проведення часу з дитиною, а саме: - протягом других і четвертих вихідних кожного місяця з суботи з 11 год. 00 хв. по неділю до 19 год. 00 хв.; - протягом будь-яких трьох днів тижня у період весняних та зимових шкільних канікул щорічно; - протягом трьох тижнів підряд у період літніх шкільних канікул (починаючи з останнього тижня червня та перших двох тижнів липня) щорічно для оздоровлення дитини, шляхом передачі дитини батьку та її повернення батьком за адресою місця проживання матері дитини [PERSON] з урахуванням документально підтвердженого графіку несення служби в ЗСУ батька дитини [PERSON] . Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 12.02.2025 року вказану позовну заяву передано за підсудністю до Вишгородського районного суду Київської області. Матеріали цивільної справи надійшли до Вишгородського районного суду Київської області 12.03.2025 року. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.03.2025 року зазначена цивільна справа прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Так, в обґрунтування позову, позивачка зазначала, що ухвалою Роменського міськрайонного суду від 05.05.2020 року затверджено мирову угоду між позивачкою та відповідачем, якою сторони визнали, що [PERSON] є батьком [PERSON] , внесено зміни до актового запису за №398 про народження дитини, батьком дитини зазначено [PERSON] , відомості щодо прізвища, імені та по батькові хлопчика залишено без змін. [PERSON] був зобов`язаний сплачувати щомісячно на користь [PERSON] аліменти на утримання сина у розмірі 1 600 грн., починаючи з 04.07.2019 року і до досягнення хлопчиком повноліття. Позивачка з сином проживають в м. Ромни Сумської області, син навчається в 4 класі Роменського ліцею ім. П.І. Калнишевського, при цьому батько не бере участі у вихованні дитини, не відвідує навчальний заклад, не спілкується з вчителями, не бере участі у батьківських зборах, добровільно, окрім аліментів, матеріальної допомоги не надає. Позивачка має статус особи з інвалідністю ІІІ групи по загальному захворюванню, може працювати з обмеженнями, їй протипоказані виражені психо-емоційні навантаження, знаходиться під наглядом лікарів онколога, ендокринолога та терапевта, крім того, перебуває на обліку по індивідуальній програмі реабілітації осіб з інвалідністю. З 2019 року стан її здоров`я погіршився, їй була проведена операція, як наслідок, вона потребує постійного підтримуючого лікування. Також погіршився і стан здоров`я дитини [PERSON] , зокрема хлопчик має хронічний ринофарингіт, часто хворіє ГРВІ, має діагноз плоскостопість. З моменту прийняття рішення судом про стягнення з відповідача аліментів, позивачка отримала інвалідність, що в подальшому заважало її працевлаштуванню та як наслідок, вона позбавлена можливості в повній мірі утримувати сина, крім того на її лікування витрачаються значні кошти. Також, потребує лікування і спільна дитина сторін - [PERSON] . Відповідач по справі зареєстрований як ФОП, займається бізнесом, здоровий, при цьому будь-яких додаткових коштів сину не надає, не здійснює покупок, не приймає участі у вихованні дитини, ігнорує прохання сина, в той час як [PERSON] бажає щоб батько приймав участь в його вихованні, проводив з ним час, цікавився його життям, навчанням тощо. Останнім часом батько взагалі перестав приїжджати до сина, який дорослішає та продовжує ставити питання матері про свого батька. Всю відповідальність за сина, за його виховання, все піклування, забезпечення та утримання взяла на себе позивачка, але має бути і чоловіча сторона, зважаючи на те, що [PERSON] хлопчик, він потребує участі батька у своєму житті, а відтак позивачка і вимушена звернутися до суду з цими вимогами. 08.05.2025 року від відповідача [PERSON] до суду спрямовані письмові пояснення, в яких він зазначав, що в теперішній час перебуває у шлюбі з [PERSON] , від якого вони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення суду від 07.11.20214 року він сплачує на користь [PERSON] , на утримання доньки [PERSON] , аліменти у розмірі частки заробітку (доходу). Відповідач з дружиною та донькою поживають в м. Вишгороді в двокімнатній квартирі, ще з ними мешкає донька дружини від попереднього шлюбу [PERSON] , 2008 року народження. Згідно рішення суду від 11.12.2024 року він сплачує на користь позивачки, на утримання сина [PERSON] , аліменти в розмірі частини заробітку (доходу). Відповідач належним чином, своєчасно та в повному обсязі виконує свої обов`язки щодо сплати аліментів на утримання сина, більш того, оплачує додаткові витрати на прохання позивачки, як то оплата відпочинку дитини, купівлю йому ноутбуку, оплата лікування тощо. При цьому ніколи до цього, позивачка не зверталась до нього з проханням взяти до себе на відпочинок сина, навпаки, коли він сам їй це запропонував, вона відмовила, а [PERSON] зазначав, що матір його не відпускає до батька у м. Вишгород. Позивачка не додала до позову жодного доказу про те, що відповідач нібито відмовляв їй у спілкуванні та вихованні сина. В теперішній час відповідач знаходиться в лавах ЗСУ, а тому не має можливостей сумісно проводити час з сином та відпочивати з ним, як того вимагає позивачка. Відповідач вважає, що ці вимоги позивачки, спрямовані до нього, можуть вплинути на його права та обов`язки і щодо оплати аліментів на утримання сина, і щодо його фактичної участі у вихованні сина, плануванні часу для отримання можливості приймати участь у житті [PERSON] , щодо самої позивачки під час виконання рішення суду без перепон та надуманих підстав, щодо теперішньої дружини відповідача та його доньки [PERSON] та її утримання, а відтак просив суд прийняти обгрунтоване, справедливе за законне рішення. Ухвалою суду від 22.05.2025 року залучено до участі у вказаній справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору на стороні позивачки, яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] : - Службу у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради та зобов`язано надати суду відповідний висновок; залучено до участі у вказаній справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] , його дружину - [PERSON] . Третя особа [PERSON] спрямувала до суду письмові пояснення з приводу заявлених позивачкою до її чоловіка вимог, в яких вказувала на те, що якщо суд задовольнить вимоги позивачки то це негативно вплине на неї та спільну доньку з відповідачем [PERSON] , 2017 року народження. Так, третя особа з відповідачем дійсно мешкають у м. Вишгороді в двокімнатній квартирі разом з малолітньою донькою [PERSON] , ще з ними мешкає донька третьої особи від попереднього шлюбу [PERSON] , 2008 року народження. При цьому третя особа не розуміє, як [PERSON] буде мешкати з ними та де буде спати, оскільки одна кімната належить їй та чоловікові, а в іншій мешкають її доньки. [PERSON] зазначала, що відповідач своєчасно та в повному обсязі сплачує аліменти позивачці по справі на утримання сина, крім того надає додаткові кошти на потреби дитини, жодного разу не відмовляв сину та купляв все, про що той просив. [PERSON] не має можливості постійно їздити з м. Вишгорода до м. Ромни, де мешкають позивачка з сином, оскільки знаходиться в лавах ЗСУ, проходить військову службу, навіть на вихідні не може залишати військову частину, а відтак з поважних причин не має можливості виконувати свої батьківські права не лише відносно сина, а і відносно доньки. До цього часу, позивачка жодного разу не зверталася до відповідача з проханням взяти сина до себе на відпочинок, навпаки, коли відповідач сам їй це пропонував, вона відмовляла, сам [PERSON] казав батьку, що матір його не відпускає до нього. Позивачка не додає до позову жодних доказів того, що відповідач відмовляв їй у спілкуванні та вихованні сина. Третя особа вказувала на те, що якщо відповідач буде проводити час з сином у м. Ромни, то це негативно вплине на відносини між нею та чоловіком, [PERSON] категорично проти цього, це зруйнує їх відносини як жінки та чоловіка. Якщо [PERSON] буде приїжджати до м. Вишгорода, то коли відповідач знайде час для своєї малолітньої доньки, для своєї родини, коли в нього буде час заробляти гроші на життя, це негативно вплине на відносини між [PERSON] та [PERSON] (донькою третьої особи від попереднього шлюбу), чи мають діти бажання мешкати разом. Третя особа вважала, що це спір необхідно було вирішувати шляхом перемовин саме між батьками хлопчика, спілкування, взаємних пропозицій та поступок з дотриманням прав всіх трьох дітей, а відтак [PERSON] просила суд відмовити в задоволенні вимог позивачки в повному обсязі. Ухвалою суду від 19.06.2025 року закрито підготовче провадження та вказана справа призначена до судового розгляду. Від відповідача та третьої особи [PERSON] , а також від представника третьої особи Служби у справах дітей Роменської міської ради Сумської області до суду спрямовані заяви, в яких останні просили розглядати справу за їх відсутності. Представник Служби у справах дітей Роменської міської ради Сумської області у відповідній заяві просив суд винести рішення по вказаній справі на розсуд суду. Представник позивача в судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги та просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивачка [PERSON] позов підтримала та просила суд його задовольнити, зазначила, що діє виключно в інтересах сина, який як хлопчик має потребу у спілкуванні з батьком, йому не вистачає батьківської уваги, виховання, порад, настанов батька і саме тому, вона вимушена була звернутися до суду з цими вимогами. Зі змісту вимог ст. 171 СК України слідує, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Стаття 12 Конвенції про права дитини зазначає, що держави учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком та зрілістю. Допитаний судом [PERSON] суду показав, що він дійсно сумує за батьком і бажає щоб той більше часу з ним проводив та приділяв йому увагу, оскільки майже останні три роки він батька не бачив. [PERSON] сам телефонує батькові, а останній фактично сам перший до нього не дзвонить. [PERSON] зазначив, що він дуже добре ставиться до свого батька, йому потрібне його спілкування, він очікує батька та кожного разу радіє, коли спілкується з ним. [PERSON] бажав би більше часу проводити з батьком, спільно гуляти, відпочивати, спілкуватися тощо. Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що відповідач в теперішній час є військовослужбовцем, знаходиться постійно на військовій службі та не має змоги виконувати графік, запропонований позивачкою для спілкування з сином. Представники Органу опіки та піклування та Служби у справах дітей Вишгородської міської ради Черепан С.М. та [PERSON] пояснили суду, що повністю підтримують висновок про визначення порядку у спілкуванні [PERSON] із неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , що затверджений рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 24.07.2025 року за №348 де зазначено, що графік, запропонований матір`ю дитини [PERSON] щодо визначення участі батька у вихованні неповнолітнього сина [PERSON] є недоцільним, оскільки [PERSON] перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації, у зв`язку з чим не має можливості на спільний відпочинок із сином, по мірі можливості приділяє увагу сину, спілкується з ним засобами телефонного зв`язку, своєчасно та в повному обсязі виконує обов`язки по сплаті аліментів на утримання дитини, додатково допомагає коштами, не відмовляє і купує на прохання сина необхідні йому речі. Вислухавши учасників провадження, допитавши неповнолітнього [PERSON] , дослідивши надані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду цієї справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку: Так, відповідно до ст.13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.06.2020 року [PERSON] , [INFO] , батьками якого є [PERSON] (позивачка) та [PERSON] (відповідач). Згідно витягів з реєстру територіальної громади від 19.10.22 року та від 06.05.2024 року позивачка та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Пенсійним посвідченням серії [NUMBER] та довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААБ за №383251 вбачається, що позивачка по справі дійсно має ІІІ групу інвалідності - безтерміново, загальне захворювання та потребує нагляду і лікування у лікаря онколога, ендокринолога та терапевта, може працювати, але з обмеженнями, протипоказані виражені психо-емоційні навантаження. Зазначене також підтверджується і копіями медичних документів, доданих позивакою до позову та досліджених судом. Згідно ухвали Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05.05.2020 року затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] , якою [PERSON] визнано батьком [PERSON] , [INFO] , внесено відповідні зміни до актового запису про народження за №398, зазначено батьком [PERSON] [PERSON] , відомості про прізвище, ім`я та по батькові дитини залишено без змін. Крім того, зобов`язано [PERSON] щомісячно сплачувати аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] в розмірі 1 600 грн., починаюся з 04.07.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Копіями позову та заяви про зміну предмету позову від 27.09.2024 року та 21.11.2024 року відповідно, підтверджується факт звернення [PERSON] до Роменського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів, що стягуються на підставі ухвали Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05.05.2020 року, з твердої грошової суми в розмірі 1 600 грн. на частку заробітку (доходу) відповідача, але не менше прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Так, рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.12.2024 року позов [PERSON] до [PERSON] задоволено та збільшено розмір аліментів, визначений ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05.05.2020 року з 1 600 грн. та вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , 2011 року народження, аліменти у розмірі частку всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до довідок директора Роменського ліцею за №1 ім. П.І.Калнишевського Роменської міської ради Сумської області за період з 2021 по 2023 рік, характеристики учня [PERSON] навчається у вказаному ліцею в 4-А класі та його батько [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини, не відвідує навчальний заклад, не спілкується з вчителями, не бере участі у батьківських зборах, з класним керівником зв`язку не підтримує, добровільно матеріальної допомоги не надає. Медичними документами сімейного лікаря ТОВ «ВАШ ЛІКАР- В.А.М.» та консультативним висновком спеціаліста підтверджується, що [PERSON] , 2011 року народження часто хворіє ГРВІ, має хронічний ринофарингіт, потребує спелеотерапії, має діагноз плоскостопість. Відповідно до відповіді за №1112193 від 12.02.2025 року [PERSON] зареєстрований з 10.11.2017 року за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтвом про шлюб від 26.10.2018 року серії [NUMBER] підтверджується факт укладення шлюбу між [PERSON] (відповідач) та [PERSON] (третя особа) 26.10.2018 року, актовий запис за №351, прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.01.2017 року [PERSON] , [INFO] , батьками якої записані [PERSON] (відповідач) та [PERSON] (третя особа) . Зі змісту свідоцтва про народження серії [NUMBER] ВІД 28.10.2022 року - [PERSON] , [INFO] , батьками записані [PERSON] (третя особа) та [PERSON] . Зі змісту свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 30.04.2025 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище та по батькові на [PERSON] . З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.09.2022 року за №310338661 слідує, що квартира за [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] (третій особі) Копією технічного паспорту на квартиру за [ADDRESS] підтверджується її технічна характеристика та те, що вона складається з двох кімнат житловою площею 36 кв/м. Згідно відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 24.04.2025 року, наданих Вишгородською міською радою у довідці за №971 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Витягом з Наказу начальника міжнародного центру Національної гвардії України від 05.12.2024 року підтверджується факт зарахування [PERSON] до списків особового складу в/ч для проходження військової служби за мобілізацією відповідно до Указу Президента України за №69/2022 «Про загальну мобілізацію». Згідно довідки командира в/ч [NUMBER] від 24.04.2025 року за №1501 [PERSON] старший солдат перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у в/ч [NUMBER] [INFO] . Згідно відповіді командира в/ч [NUMBER] стосовно графіку несення служби та переліку службових обов`язків старшого солдата [PERSON] надано відповідні документи, з яких слідує, що [PERSON] виконує обов`язки водія автомобільної роти батальйону забезпечення та не має конкретно визначених вихідних днів, працює згідно встановленого графіку, виконує добові наряди, їздить у відрядження, входить до складу мобільної групи швидкого реагування, дійсно має дні відпочинку, але виключно згідно чергування, які не завжди припадають на вихідні дні суботу та неділю. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 07.11.2024 року позов [PERSON] до [PERSON] задоволено та стягнуто з останнього на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , 2017 року народження, аліменти у розмірі частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13.09.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до медичної документації: протоколів магнітно-резонансної томографії, консультативного висновку, висновку спеціаліста, наданих відповідачем [PERSON] , останній має певні захворювання, лівобічний скаліоз, зміни попереково-крижового відділу хребта, протрузая диску, екструзії дисків, спондилоатріоз тощо. З роздруківки по рахунках АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що відповідач [PERSON] за період з 11.06.2020 року по 06.11.2024 року, регулярно перераховував аліменти на користь одержувача [PERSON] , крім того, [PERSON] перераховував грошові кошти особисто на картку сина [PERSON] . Крім того, в матеріалах справи містяться скрін-шоти переписки між сторонами по справі з месенджеру «Telegram». Так, відповідно до ч. 1 ст. 100 ЦПК України - електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). У постанові Верховного Суду від 13.07.2020 року у справі за №753/10840/19 зроблено висновок про те, що скріншоти повідомлень з телефону та планшета і роздруківки з Viber є належними та допустимими доказами, які досліджені судами у їх сукупності та, яким надана належна правова оцінка. У постановах від 17.04.2020 року у справі за №905/2319/17, від 25.03.2020 року у справі за №570/1369/17, від 13.07.2020 року у справі за №753/10840/19, від 27.11.2019 року у справі за №1540/3778/18 - Верховний Суд дійшов висновку про те, що переписка у Viber, Skype та інших месенджерах, включно з голосовими повідомленнями та іншим, є належним електронним доказом у судових справах. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 15.07.2022 року у справі за №914/1003/21 зробив висновок поро те, що на відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Велика Палата Верховного Суду у п. 38 постанови від 21.06.2023 року у справі за №916/3027/21 дійшла висновку про те, що може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі, лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду, в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у ст. 96 ГПК України, у подібних правовідносинах. Як вже зазначалось судом, в матеріалах справи містяться скірн-шоти переписки між [PERSON] та батьком - відповідачеми з месенджеру, при цьому учасники провадження не заперечували факту наявності такої переписки. Так, із наданої переписки вбачається, що син [PERSON] спілкувався з батьком [PERSON] з приводу придбання конструктору, навушників, спінінгу, рибок, кросівок тощо, при цьому останній погоджувався та зазначав, що оплатить вибрані сином товари. З висновку, наданого Органом опіки та піклування виконавчого комітету Роменської міської ради від 16.05.2025 року за №02.1-22/1652 вбачається, що орган опіки та піклування вважає, що встановлення способів участі [PERSON] у вихованні малолітнього [PERSON] , [INFO] шляхом проведення з дитиною конкретного визначеного часу, вказаного в позові [PERSON] не є доцільним та рекомендує їй та [PERSON] визначити проведення часу [PERSON] з батьком під час відпусток останнього за взаємною домовленістю. Вказане рішення прийняте органом з урахуванням того, що [PERSON] проходить службу в ЗСУ, що фактично обмежує його можливість розпоряджатися своїм часом та виконувати батьківські обов`язки в спілкуванні з сином, а відтак встановлювати способи його участі у вихованні сина саме шляхом проведення з дитиною конкретного визначеного часу, як наполягає [PERSON] - не доцільно. Висновком про визначення порядку у спілкуванні [PERSON] із неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , затвердженим рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 24.07.2025 року за №348 зазначено, що графік, запропонований матір`ю дитини [PERSON] щодо визначення участі батька у вихованні неповнолітнього сина [PERSON] є недоцільним, оскільки [PERSON] перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації, у зв`язку з чим не має можливості на спільний відпочинок із сином, по мірі можливості приділяє увагу сину, спілкується з ним засобами телефонного зв`язку, своєчасно та в повному обсязі виконує обов`язки по сплаті аліментів на утримання дитини, додатково допомагає коштами, не відмовляє і купує на прохання сина необхідні йому речі. Згідно листа директора Роменського міського центру соціальних служб Роменської міської ради від 24.07.2025 року за №240, за результатами надання соціальної послуги «Консультування», зокрема психологічного інтерв`ю з неповнолітнім [PERSON] , за згодою та в присутності матері [PERSON] , практичним психологом Центру проведене зазначене психологічне інтерв`ю, з метою ознайомлення з емоційним станом дитини та вивчення суб`єктивного ставлення хлопчика до участі батька в його житті. В ході інтерв`ю хлопчик повідомив про обмежену кількість спогадів, пов`язаних з батьком, його уявлення про батька фрагментарні та поверхневі, що вказує на мінімальний контакт протягом останніх років, згадки про спільне проведення часу датуються періодом трьох-чотирьох років тому. Попри відсутність регулярної присутності батька у його житті, [PERSON] виявляє позитивне ставлення до нього та демонструє потребу в спілкуванні, в його відповідях помітна емоційна відкритість, очікування радості від зустрічей і бажання спільного дозвілля. [PERSON] зазначав, що буде щасливим в разі відновлення контакту з батьком А відтак, участь батька в житті дитини є не лише бажаною, а й критично важливою для його гармонійного розвитку, особливо в період підліткових змін, коли зростає потреба у наявності чоловічого прикладу та підтримки з боку значущого дорослого. Метою регулювання сімейних відносин є зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку, передбачено ст. 1 СК України. Статтею 51 Конституції України, ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (ст. 7 Конвенції про права дитини). Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ч. 1 ст. 9 зазначеної Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною, або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і, потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини - держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Статтею 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно зі ст.141 СК України - мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини (ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 153 СК України - мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року у справі за заявою «Хант проти України», за №31111/04). У відповідності до ст. 5 Протоколу за №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен з подружжя, у відносинах між собою і, в їхніх відносинах зі своїми дітьми, користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі за №402/428/16-ц зроблено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 року та Закону за №1906-IV, а також не містить положень, щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо, це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України - регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами тощо. Приймаючи рішення в інтересах дитини, суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками. Суд вважає, що позивачка має право на звернення до суду з цим позовом, з метою зобов`язати батька виконувати батьківські обов`язки, це є законним інструментом захисту прав дитини, який суди розглядають і вирішують з урахуванням норм Сімейного кодексу України та інтересів дитини. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Так, в Резолюції "Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька" від 02.10.2015 року за №2079 Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками (п 2). Крім того, Парламентська Асамблея Ради Європи звернула увагу, що розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи щодо ролей, які нібито призначаються жінкам і чоловікам у сім`ї, і є очевидним відображенням соціологічних змін, які відбулися за останні п`ятдесят років в організації приватної та сімейної сфер (п. 4). Статтею 7 Конвенції про контакт з дітьми передбачено, що під час вирішення спорів стосовно контакту, судові органи вживають усіх належних заходів для: забезпечення поінформованості кожного з батьків про важливість для їхньої дитини та їх обох установлення та підтримання регулярного контакту з їхньою дитиною; заохочення батьків та інших осіб, які мають сімейні зв`язки з дитиною, до досягнення мирових угод стосовно контакту, зокрема шляхом використання сімейного посередництва та інших процедур для вирішення спорів; забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Під час розгляду справи представник позивачки та сама позивачка зазначали, що спільний син сторін по справі [PERSON] відчуває потребу у спілкуванні з батьком, йому не вистачає батька у житті, а останній фактично не приділяє йому уваги в тому обсязі, якого потребує дитина, що і стало підставою для звернення до суду з цими вимогами. Сам хлопчик, [PERSON] , допитаний судом під час розгляду цієї справи повідомив, що він дуже добре ставиться до свого батька, йому потрібне його спілкування, він очікує батька та кожного разу радіє, коли той виходить на зв`язок. [PERSON] бажав би більше часу проводити з батьком, спільно гуляти, відпочивати, спілкуватися тощо. Суд звертає увагу на те, що вказаній думці дитини судом приділяється належна увага та думка [PERSON] враховується судом при прийнятті зазначеного рішення. Відповідач, в своїх поясненнях, спрямованих на адресу суду фактично не заперечував свого бажання спілкуватися з сином, посилався на те, що належним чином, своєчасно та в повному обсязі виконує свої обов`язки щодо сплати аліментів на утримання сина, більш того, оплачує додаткові витрати на прохання позивачки, як то оплата відпочинку дитини, купівлю йому необхідних речей, оплата лікування тощо. В теперішній час відповідач знаходиться в лавах ЗСУ, а тому не має можливостей сумісно проводити час з сином та відпочивати разом з ним, як того вимагає позивачка, а відтак просив суд прийняти обгрунтоване, справедливе за законне рішення. Як було встановлено судом, на теперішній час син сторін по справі проживає з матір`ю позивачкою в м. Ромни, в той час як його батько відповідач, мешкає з новою родиною в м. Вишгороді. Крім того, під час розгляду цієї справи судом знайшов своє підтвердження той факт, що в теперішній час відповідач по справі перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у в/ч [NUMBER] [INFO] , виконує обов`язки водія автомобільної роти батальйону забезпечення та не має конкретно визначених вихідних днів, працює згідно встановленого графіку, виконує добові наряди, їздить у відрядження, входить до складу мобільної групи швидкого реагування, дійсно має дні відпочинку, але виключно згідно чергування, які не завжди припадають на вихідні дні суботу та неділю. Відповідно до ч. 4 та 5 ст. 19 СК України - при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь Органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок, щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Обидва висновки, надані суду, як Органом опіки та піклування виконавчого комітету Роменської міської ради від 16.05.2025 року за №02.1-22/1652 так і Органом опіки та піклування Вишгородської міської ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 24.07.2025 року за №348 свідчать про недоцільність запропонованого позивачкою графіку щодо визначення участі батька у вихованні неповнолітнього сина, оскільки відповідач по справі фактично позбавлений можливості його виконувати із-за того, що перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації, проходить службу в ЗСУ, що фактично обмежує його можливість розпоряджатися своїм часом та виконувати батьківські обов`язки в спілкуванні з сином саме в форматі, запропонованому матір`ю дитини. Зазначені висновки судом приймаються до уваги, оскільки вони базуються на достовірній інформації, рішення, викладені в них прийняті після ретельного з`ясування всіх обставин справи. Особливу увагу заслуговує, на думку суду письмовий доказ, наданий позивачкою по справі, а саме висновок практичного психолога, викладений у листі директора Роменського міського центру соціальних служб Роменської міської ради від 24.07.2025 року за №240, за результатами надання соціальної послуги «Консультування», зокрема психологічного інтерв`ю з неповнолітнім [PERSON] , з метою ознайомлення з емоційним станом дитини та вивчення суб`єктивного ставлення хлопчика до участі батька в його житті, з якого слідує, що хлопчик повідомляє про обмежену кількість спогадів, пов`язаних з батьком, його уявлення про батька фрагментарні та поверхневі, а це свідчить про мінімальний та недостатній контакт протягом останніх років, але попри відсутність регулярної присутності батька у його житті, [PERSON] виявляє позитивне ставлення до нього та демонструє потребу в спілкуванні з батьком, в його відповідях помітна емоційна відкритість, очікування радості від зустрічей і бажання спільного дозвілля. [PERSON] зазначав, що буде щасливим в разі відновлення контакту з батьком. А відтак, участь батька в житті дитини є не лише бажаною, а й критично важливою для його гармонійного розвитку. Зазначений висновок психолога містить інформацію щодо предмета доказування, є мотивованим, незалежним та відповідає вимогам сучасного психологічного висновку, складений психологом на підставі інформації, отриманої під час безпосереднього спілкування з дитиною, а отже є належним доказом в цій справі, про що зазначено в постанові Верховного суду від 23.12.2020 року у справі за №712/11527/17. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини, практика якого, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і ч. 4 ст. 10 ЦПК України, застосовується судом, як джерело права. Так, у рішенні від 19.09.2019 року у справі «Andersena v. Latvia», заява за №79441/17, Європейський суд з прав людини зазначив, що «найкращі інтереси дитини» не можуть розумітися однаково, незалежно від того, чи розглядає суд запит про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції або постанову про опіку або батьківських правах. Національні суди, відхиляючи певну інформацію і докази, що стосуються конкретного розгляду, не можуть вважатися такими, що проігнорували найкращі інтереси дитини. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України», заява за №2091/13, йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини, у кожній конкретній справі, необхідно враховувати два аспекти: - по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; - по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: погляди дитини, індивідуальність дитини, збереження сімейного оточення і підтримання відносин, піклування, захист і безпека дитини, вразливе положення, право дитини не здоров`я, на освіту. Вказане тлумачення змісту найкращих інтересів дитини викладено в постанові Верховного суду від 04.08.2021 року у справі за № 654/4307/19. Таким чином, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі за № 607/13092/16-ц, від 14.07.2020 року у справі за №127/28537/18, від 17.08.2022 року у справі за №613/1185/19. У позовній заяві позивачка посилалася на те, що відповідач не допомагає їй та сину, не надає додаткових кошт на потреби дитини, ігнорує будь-які потреби сина, не приїжджає до нього, всю відповідальність за дитину, відповідач переклав на позивачку та фактично не спілкується з [PERSON] , однак під час розгляду справи зазначені обставини знайшли своє підтвердження лише частково. Суд встановив, що відповідач сплачує аліменти, надає сину додаткові кошти, купує йому необхідні речі, спілкується з ним по телефону, коли сам [PERSON] йому телефонує. Суд зазначає, що введення воєнного стану в Україні, внаслідок чого відповідач перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації, проходить службу в ЗСУ, фактично обмежує його можливість розпоряджатися своїм часом та виконувати в повному обсязі батьківські обов`язки щодо сина, а саме проводити з ним вихідні, канікули, відпустки не може розцінюватися як його небажання спілкуватися з дитиною. Все це є вимушеним заходом, обумовленим об`єктивною ситуацією, що склалася в країні та спрямованої на забезпечення захисту нашої держави. Вказані обставини дійсно призвели до зменшення інтенсивності та форм змоги комунікації між сином та батьком, однак це не є наслідком неправомірної поведінки батька та не може розцінюватися, як його свідоме небажання бачити сина та приймати участь в його вихованні. У постанові Верховного Суду від 20.07.2023 року у справі за №524/6856/21-ц вказано, що перешкоджання у спілкуванні має місце лише за наявності активних дій, спрямованих на унеможливлення чи ускладнення такого спілкування, а не у разі, коли обставини виникли внаслідок загальнодержавної надзвичайної ситуації. Суд звертає увагу на те, що відповідач у своїх письмових поясненнях не просив суд відмовити в позові, просив прийняти законне, справедливе та обґрунтоване рішення, в якому прийняти до уваги те, що він спілкується з сином по телефону, купує йому те, що дитина просить в міру можливостей, вчасно платить аліменти, проходить військову службу та як наслідок не має можливості вільно розпоряджатися своїм часом та проводити вихідні, канікули разом з сином та саме в тому форматі, як вимагає позивачка. Таким чином, виконання відповідачем свого обов`язку перед Батьківщиною, проходження ним військової служби не може розцінюватись, як його протиправна поведінка, але в той же час і не є підставою для обмеження права дитини на спілкування з батьком. Суд звертає увагу відповідача по справі на те, що той факт, що він проходить військову службу та не має можливості кожного місяця та кожні канікули проводити час з сином не може обмежувати право сина на спілкування з батьком, яке повинно реалізовуватися із метою підтримки сталих стосунків та емоційного контакту між ними. Аналогічний висновок викладений Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11.12.2023 року у справі за №607/20787/19. Заперечення третьої особи, дружини відповідача по справі [PERSON] , яка вимагала відмовити позивачці в позові в повному обсязі, суд не бере до уваги, оскільки спір по справі виник саме між батьками [PERSON] , звернення позивачки до суду з цими вимогами покликане саме захистом інтересів сина, який беззаперечно, як встановив суд потребує уваги та піклування батька, а наявність у відповідача нової дружини та доньки [PERSON] жодним чином не може слугувати підставою для обмеження законних прав [PERSON] на спілкування з рідним батьком, на його увагу та турботу, на участь у його вихованні. Суд зауважує, що син, який проживає окремо від батька, очевидно має право на особисте спілкування з ним, а нова дружина відповідача по справі [PERSON] не має права перешкоджати такому спілкуванню та участі батька у вихованні [PERSON] , за умови, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і відбувається саме в її інтересах. Відновлення відносин та емоційного контакту сина з власним батьком повинно переважати над бажанням інших осіб в обмеженні такого спілкування та виховання. Суд вважає, що рівноцінне спілкування сина сторін по справі з батьком в тій же мірі, що і з матір`ю, відповідає його якнайкращим інтересам. Приймаючи рішення в інтересах дитини суд враховує право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками, інтереси кожного з батьків, а також інтереси суспільства, враховуючи, зокрема, те, що відбудова та розвиток держави значною мірою залежать від тих громадян, хто у майбутньому відіграватиме провідну роль у суспільних процесах. Суд звертає увагу на те, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, що можливо за участи обох батьків в її вихованні. Суд зауважує, що порядок спілкування батька з дитиною, а також його характер та обсяг обумовлюються обставинами вказаної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за ст. 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Йохансен проти Норвегії" від 07.08.1996 року). Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у справах про права дітей та забезпечення їхніх найкращих інтересів, взаємна потреба батьків і дітей у сімейному контакті один з одним є чи не найважливішою складовою поняття "сімейне життя", і заходи, що перешкоджають задоволенню таких потреб, є втручанням у відповідне право, захищене ст. 8 Конвенції. Тому такі заходи мають обов`язково відповідати нагальній соціальній потребі, що переслідується, та не порушувати справедливий баланс, який повинен бути досягнутий між відповідними конкуруючими інтересами, з пріоритетом забезпечення найкращих інтересів дитини ("Странд Лоббен та інші проти Норвегії", заява за №37283/13 від 30.11.2017 року; "Хаддад проти Іспанії", заява за №16572/17 від 18.06.2019 року). Таким чином, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вислухавши дитину та давши належну оцінку її потребам, дослідивши висновок психологічного обстеження дитини, висновки Органів опіки та піклування, врахувавши обставини, встановлені судом під час розгляду цієї справи, а саме неможливість батька виконати запропонований матір`ю графік спілкування з сином через об`єктивні обставини, суд приходить до висновку про необхідність визначення способу участі батька у вихованні сина [PERSON] на теперішній час у дистанційному форматі. При цьому суд підкреслює, що об`єктивною причиною, яка унеможливлює фізичні зустрічі батька з сином, як того вимагає позивачка, є запровадження в країні воєнного стану та пов`язані з цим ризики, а також те, що відповідач по справі є військовослужбовцем, проходить військову службу у відповідній в/ч та не має об`єктивної можливості зустрічатися з сином на вихідні та під час канікул. Встановлення судом дистанційного формату спілкування сина з батьком є вимушеним та тимчасовим заходом і не повинен мати на меті перешкоджання спілкуванню батька з сином [PERSON] при наявності можливості особисто, шляхом зустрічей, спільного проведення часу, в тому числі і під час відпусток відповідача. А відтак, з огляду на викладене, беручи до уваги психоемоційний стан [PERSON] , його бажання бачити та спілкуватися з батьком, його право на безпечне та стабільне середовище розвитку, наявний висновок фахівця та об`єктивні обставини, суд вважає, що інтересам [PERSON] , враховуючи неможливість батька виконати запропонований позивачкою графік побачень, в теперішній час, найбільшою мірою відповідає їх спілкування з батьком в режимі відеозв`язку та телефонного зв`язку щодня, на гнучкій основі, з урахуванням їх бажання, за умови обов`язкового сумарного часу особистого вільного спілкування не менше, ніж сім годин на тиждень. На думку суду такий спосіб спілкування батька з сином, станом на момент розгляду справи, буде відповідати якнайкращим його інтересам які, у свою чергу, повинні переважати над інтересами його батьків, забезпечуючи справедливу рівновагу між бажанням дитини та правом батька. При цьому, суд звертає увагу, що з урахуванням вікових змін [PERSON] , його розвитку та його потреб, ставлення до батька, закінчення військового стану та звільнення відповідача з військової служби, позивачка не позбавлена у майбутньому права на зміну, встановленого судом способу участі батька у вихованні власного сина, в разі, якщо останній не буде бажати зустрічатися з ним, проводити вихідні та канікули, відпустки тощо. Суд наголошує на тому, що бажання [PERSON] та його морально-психічний стан є передумовою для спілкування з батьком, який не проживає з ним. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE за №4909/04 від 10.02.2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial