Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 12 серпня 2024 року вона домовилась з [PERSON] про купівлю-продаж 3/10 частин житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В той же день сторонами було укладено відповідний письмовий договір, об`єктом якого є вказана частина житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями і спорудами. Сторони домовились про усі суттєві умови договору, та відбулося повне його виконання. Відповідач передала позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а позивач прийняла його та сплатила [PERSON] визначену договором вартість нерухомого майна, почала користуватись ним, тобто фактично вступила у володіння та користування. Через деякий час позивач звернулась до відповідача з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак, відповідач повідомила, що не може цього зробити, оскільки вона на час укладення договору купівлі-продажу не була власником нерухомого майна. Про існування цих обставин, позивач до укладення договору обізнана не була. Перед укладенням угоди позивача було запевнено, що саме відповідач є власником вищезазначеної частини нерухомого майна. Пізніше, 18 грудня 2024 року відповідач здійснила державну реєстрацію речових прав на належну їй 3/10 частину житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] (витяг № 410397054 з державного реєстру речових прав від 29 січня 2025 року), однак ухиляється від нотаріального посвідчення договору. З зазначених підстав позивач звернулась з позовом до суду. Позивач у судове засідання не з`явилась, направила до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти заочного вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, правом на подання відзиву не скористалась. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено судом, 12 серпня 2024 року вона домовилась з [PERSON] про купівлю-продаж 3/10 частин житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 67,8 кв.м., житловою площею 42,7 кв.м., який в цілому складається з літ. А з приміщеннями: № 1 коридор 5,6 кв.м., № 2 коридор 4,9 кв.м., № 3 кухня 9,7 кв.м., № 4 ванна 4,9 кв.м., № 5 житлова кімната 16,9 кв.м., № 6 житлова кімната 14,7 кв.м., № 7 житлова кімната 11,1 кв.м. В той же день сторонами було укладено відповідний письмовий договір, об`єктом якого є вказана частина житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями і спорудами. Сторони домовились про усі суттєві умови договору та відбулося повне його виконання. Відповідач передала позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а позивач прийняла його та сплатила [PERSON] визначені договором гроші, почала користуватись нерухомим майном, нести витрати пов`язані із його утриманням, тобто фактично вступила у володіння та користування. Через деякий час позивач звернулась до відповідача з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак відповідач повідомила, що не може цього зробити, оскільки вона на час укладення договору купівлі-продажу не була власником нерухомого майна. Про існування цих обставин, позивач до укладення договору обізнана не була. Перед укладенням угоди позивача було запевнено, що саме відповідач є власником вищезазначеної частини нерухомого майна. Пізніше, 18 грудня 2024 року відповідач здійснила державну реєстрацію речових прав на належну їй 3/10 частину житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] (витяг № 410397054 з державного реєстру речових прав від 29 січня 2025 року), однак ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Отже, нерухоме майно за договором купівлі-продажу відчужене особою, яка не мала на це права, натомість воно не було загублено власником, не було вкрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, не вибувало з володіння власника або особи, якій він передав його майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач, як добросовісний набувач, у відповідності до вимог ст. 330 ЦК України набула право власності на спірне нерухоме майно, оскільки придбала його у відповідача, яка на час укладення договору купівлі-продажу (12 серпня 2024 року) не мала права його відчужувати, однак згідно із вимогами ст. 388 ЦК України, вказане майно не було загублено власником, не було вкрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, не вибувало з володіння власника або особи, якій він передав його майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, суд приходить до висновку, що нерухоме майно яке перейшло до позивача за договором купівлі-продажу від 12 серпня 2024 року, не може бути у неї витребувано. Тобто позивач правомірно володіє та користується спірним нерухомим майном. З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що викладені позивачем обставини знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні та підтверджуються наданими доказами, тому є всі законні підстави для задоволення позовних вимог з метою недопущення порушення права власності. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки у своїй заяві позивач просила залишити судові витрати за нею, питання про стягнення судових витрат з відповідача судом не розглядалось. На підставі викладеного та

Outcome: approved