Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

Позивач звернувся у Франківський районний суд м. Львова із позовом до відповідача про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів). В обґрунтування заявленого позову зазначає, що 01.10.2019 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено кредитний договір №3520201332/399872. 29.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис № 248846, яким було визнано за необхідне стягнути із позичальника на користь кредитора заборгованість у розмірі 11 920,00 грн. На підставі зазначеного виконавчого напису 30.11.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Донецької області Олійником Олексієм Івановичем відкрито виконавче провадження № 67708069, у межах якого з позивача на користь відповідача фактично було стягнуто грошові кошти в розмірі 11 920 грн. 00 коп. Однак, в подальшому рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08.10.2024 року виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем № 248846 від 29.06.2021 року, визнано таким, що не підлягає виконанню. У зв`язку з цим 28.04.2025 року позивач надіслав відповідачу письмову вимогу повернути безпідставно стягнуті кошти в розмірі 11 920 грн. 00 коп. Проте, 15.05.2025 року позивач отримав відповідь, з якої слідує, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відмовило [PERSON] у поверненні стягнених коштів. Відтак, позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача на його користь кошти у розмірі 11 920 грн. 00 коп., а також інфляційні витрати в розмірі 1029 грн. 29 коп. та проценти за користування чужими коштами в розмірі 1067 грн. 90 коп. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 24.06.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, будучи неодноразово належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомляв, відзиву, а також будь-яких клопотань на адресу суду не направляв. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно з ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що слід згідно ст.280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд з`ясував, що наявних у справі матеріалів про права та обов`язки сторін достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. У відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо В.В. від 11.07.2024 року закінчено виконавче провадження № 67708069, відкрите на підставі виконавчого напису № 248846 від 29.06.2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., у зв`язку із стягненням з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованості в розмірі 11 920 грн. 00 коп. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08.10.2024 року у справі №465/4118/24 виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем № 248846 від 29.06.2021 року, визнано таким, що не підлягає виконанню. Згідно довідки від 26.04.2025 року рішення суду від 08.10.2024 року набрало законної сили 07.11.2024 року. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Позивач звернувся до суду з позовом про повернення безпідставно стягнутої з нього суми заборгованості за виконавчим написом, який визнано судом таким, що не підлягає виконанню. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню інший стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Як свідчить аналіз матеріалів справи, виконавчий напис нотаріуса, відповідно до якого з позивача стягнуто 11 920 грн. 00 коп. в рахунок погашення перед ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованості за кредитним договором, визнано таким, що не підлягає виконанню, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08.10.2024 року у справі № 465/4118/24. Тому, враховуючи вказане, суд вважає, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача сплаченої позивачем суми боргу в розмірі 11 920 грн. 00 коп., які перераховані на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на виконання виконавчого напису нотаріуса, який визнано таким, що не підлягає виконанню. Разом із тим, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що: наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, на винну сторону нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц суд касаційної інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК і навів правовий висновок про те, що у наведеній нормі визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постанові від 23.05.2018 року у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Таким чином, у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 ЦК України. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно набутих або збережених грошових коштів, нараховуються 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, оскільки боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Відтак, суд доходить переконання про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача поряд із основною сумою бору в розмірі 11 920 грн. 00 коп. інфляційних втрат в розмірі 1029 грн. 29 коп. та процентів за користування чужими коштами в розмірі 1067 грн. 90 коп. Розрахунок вказаних штрафних санкцій наведений позивачем в позовній заяві та відповідачем жодним чином не оспорювався. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. З урахуванням наявності підстав для задоволення позову в повному обсязі суд в порядку ст.141 Цивільного процесуального кодексу України присуджує стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого останнім судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп. Враховуючи наведене та на підставі ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282, 284, 352, 354 ЦПК України, суд

Outcome: approved