Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

26.09.2025 позивач ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС» звернулось до суду з даною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 01.04.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем [PERSON] був укладений Договір про споживчий кредит №103655660 згідно якого останній отримав кредит в сумі 5000 грн. на його картковий рахунок строком на 15 днів до 16.04.2021 зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплаті відсотків належним чином не виконав, має заборгованість, яка станом на день звернення позивача до суду з даним позовом, становить 23000 грн. з яких: 5000 грн. заборгованість за тілом кредиту; 18000 грн. заборгованість за відсотками. 08.07.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС» укладено Договір відступлення прав вимоги №04Т, згідно якого до ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС» перейшло право грошової вимоги за Договором про споживчий кредит №103655660 від 01.04.2021. На підставі викладеного, позивач ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС» просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за Договором про споживчий кредит №103655660 від 01.04.2021 в розмірі 23000 грн. Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву в якому вказує, що період нарахування відсотків за користування кредитними коштами суттєво перевищує строк дії договору, а також позивачем був пропущений строк позовної давності, у зв`язку з чим просить застосувати наслідки її спливу. Представник позивача надав відповідь на відзив на позовну заяву в якому зазначає, що нарахування відсотків здійснювалось відповідно до положень Договору про споживчий кредит №103655660 від 01.04.2021, а строк позовної заяви пропущений не був, оскільки переривався на час дії введеного в країні карантину та воєнного стану. Заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву відповідач [PERSON] не надав. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 01.04.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем [PERSON] був укладений Договір про споживчий кредит №103655660 згідно якого останній отримав кредит в сумі 5000 грн. на його картковий рахунок строком на 15 днів до 16.04.2021 зі сплатою відсотків за користування кредитом (а.с.9-14, 17, 34). Факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів відповідачем не спростовано, а тому суд не входить в обговорення підстав його укладення. 08.07.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та позивачем ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС» укладено Договір відступлення прав вимоги №04Т, згідно якого до ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС» перейшло право грошової вимоги за Договором про споживчий кредит №103655660 від 01.04.2021 (а.с.22-29, 38-40). Заборгованість відповідача [PERSON] , станом на день звернення позивача до суду з даним позовом, становить 23000 грн. з яких: 5000 грн. заборгованість за тілом кредиту; 18000 грн. заборгованість за відсотками (а.с.12-13). Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву визнав заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5000 грн. Щодо нарахованих відсотків за користування кредитом в сумі 18000 грн., то слід зазначити наступне. Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст.1048, ч.2 ст.1056-1 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та визначається залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Пунктом 1.5.2 Договору про споживчий кредит №103655660 від 01.04.2021 та Графіком платежів встановлено, що відповідач [PERSON] не пізніше 16.04.2021 зобов`язався повернути отримані ним кредитні кошти в сумі 5000 грн. та сплатити проценти за користування кредитом в сумі 3000 грн. (а.с.9, 13). Згідно ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частина 1 ст.612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Оскільки, відповідач [PERSON] свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом не виконав у строк, встановлений договором, а саме до 16.04.2021, відповідно до п.2.3.1.2 Кредитного договору, Позичальник збільшив строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб, вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у Позичальника відсутня заборгованість перед Кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Із викладеного слідує, що строк кредитного договору був збільшений ще на 60 днів, а саме до 15.06.2021 і саме до цього моменту відбувалось нарахування процентів за користування кредитом за процентною ставкою визначеною пунктом 1.6 Кредитного договору, що також підтверджується розрахунком заборгованості, доданим позивачем до позовної заяви (а.с.20). Таким чином, суд вважає, що строк нарахування відсотків за користування кредитом цілком відповідає умовам кредитного договору та нормам закону. При цьому, як видно з відзиву на позовну заяву, відповідач не погоджується лише зі строком нарахування відсотків та не спростовує порядок їх нарахування, тому суд вважає доцільним обмежитись лише вирішенням питання щодо законності нарахування процентів за користування кредитними коштами у строк, що не визнається відповідачем, не входячи в обговорення методики нарахування цих відсотків. Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, то слід зазначити наступне. Згідно ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як слідує з Кредитного договору та графіку погашення заборгованості, останнім днем дії кредитного договору є 15.06.2021 (а.с.9-14, 20), тобто перебіг строку позовної давності почався з 16.06.2021. Водночас, постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року №211 впроваджено дію карантину на території України. Також, 24.02.2022 Законом України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану, який діє і на теперішній час. Згідно ч.ч.12, 20 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, а також у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Таким чином, позовну заяву ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС» подано з дотриманням строку позовної давності. Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем були понесені судові витрати в розмірі 2422,40 грн. сплаченого судового збору та 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу (а.с.1, 16, 31-34). Оскільки, позовну заяву задоволено, судові витрати в розмірі 2422,40 грн. сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., то слід зазначити наступне. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі 904/4507/18. Як видно з Акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 29.07.2025 на виконання робіт з надання послуг правничої допомоги було витрачено 4 год. часу, а вартість наданих послуг становить 5000 грн. (а.с.16). Чинне процесуальне законодавство встановило такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно). При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо. У постановах Верховного Суду у справі №905/1795/18 та у справі №922/2685/19 вказано, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved