Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ст. 32 Конституції України). Статтею 30 ЦК України передбачено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Приписами ч. 1 ст. 40 ЦК України передбачено, що фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги (ч. 1 ст. 296 ЦПК України). Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи. Частиною 3 ст. 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про стійкий психічний розлад, внаслідок якого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу (ст. 298 ЦПК України). У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-384цс16 викладено правову позицію про те, що за положеннями частини першої статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Зміст цієї норми слід тлумачити таким чином, що суд має право, але не зобов`язаний визнати фізичну особу недієздатною. Частиною другою статті 39 ЦК України передбачено, що порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється ЦПК України. Відповідно до статті 239 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними. У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» від 28 березня 1972 року роз`яснено, що даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Стаття 1 вказаного Закону визначає психічний розлад як розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати навколишню діяльність, свій психічний стан і поведінку. При цьому діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь - яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних зі станом її психічного здоров`я (ч. 1 ст. 7 Закону). Судом встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . У висновку судово-психіатричного експерта № 454 від 09.07.2025 зазначено, що [PERSON] , на теперішній час виявляє хронічний, стійкий психічний розлад у формі судинної деменції. На теперішній час [PERSON] відповідно до свого психічного стану нездатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У даному висновку також відображено психічний стан [PERSON] , відповідно якого доступний мовному контакту, але активності в розмові не проявляє, пасивний, безініціативний. Розмова утруднена через виражені мовні порушення. На питання відповідає після тривалих пауз, потребує повторення питання декілька разів, часто повторює останнє слово питання. Вірно називає свої ПІБ, дату народження (свій вік вказує як «62», але на питання скільки йому виповниться найближчим часом також відповідає що «62»). Вірно називає свою домашню адресу, імена та по-батькові дружини та сина (дат народження та віку близьких родичів не пригадав). Дезорієнтований у часі (не зміг визначитися з поточною датою навіть з допомогою календаря, поточний рік називає як «62»). Так само дезорієнтований у місті перебування. Мету проведення судово-психіатричної експертизи самостійно сформулювати не зміг. До роз?яснень поставився байдуже, формально погоджується з тим, щоб його син був його опікуном. Достовірні анамнестичні відомості зі слів підекспертного в повному обсязі з?ясувати не вдається. Формально повідомляє лише окремі ключові події свого життя. Виражені порушення пам?яті на минулі та поточні події, жодних дат пригадати не зміг. Іноді навмання називає якесь число, а після зауваження на невідповідність, с посміхом каже: «Я пошутил». Але слідом на те ж саме питання дає ту саму відповідь: «Институт не закончил... 9 курсов... Я пошутил... 9 курсов...». Не орієнтується в питаннях, які стосуються звичайних побутових дій. Рухливо впорядкований, малоактивний. Фон настрою рівний з відтинком благодушності. Емоційно сплощений, нестійкий, вольові спонукання різко знижені. Важко концентрує увагу. Інтелект та понятійне мислення грубо знижені, торпидний. Інструкції виконує вибірково, часто не розуміє, що від нього вимагають. Маячних ідей активно не висловлює. Обмани сприйняття на момент огляду поведінкою не виявляє. Пояснює, що вдома займається спортом «отжимаюсь» та дивиться телевізор (жодної передачі не пригадав). Ніяких планів на майбутнє не має. Посеред бесіди, без пояснень, намагався покинути кабінет. На питання відповів, що йому треба подихати повітрям. Коригуюча бесіда впливу не мала, повернутий до кабінету сином. Критика відсутня, підекспертний не помічає своєї психічної неспроможності. У суду відсутні підстави ставити під сумнів вказаний вище висновок експертів, які згідно покладених на них обов`язків зобов`язані були провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок, при цьому також були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та вивчивши надані суду документи, суд дійшов до висновку, що подана заява про визнання особи недієздатною є обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання [PERSON] недієздатним. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 300 ЦПК України строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною визначається судом, але не може перевищувати двох років. Щодо вимоги про призначення недієздатній особі опікуна, слід зазначити наступне. Правилами ст. 41 ЦК України передбачені правові наслідки визнання фізичної особи недієздатною, а саме: над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Крім того, відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, несе її опікун. Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (ст. 55 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації. При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряється органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна. Згідно з підпунктами 3.2, 3.3 Правил опіки та піклування опікунами (піклувальниками) не можуть бути особи, які: не досягли 18 років; визнані в установленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними; перебувають на обліку або лікуються в психоневрологічних та наркологічних закладах; раніше були опікунами чи піклувальниками та з їх вини опіку чи піклування було припинено; позбавлені батьківських прав; інтереси яких суперечать інтересам осіб, що підлягають опіці чи піклуванню; засуджені за скоєння тяжкого злочину. Документи, за наявності яких органи опіки і піклування призначають опікуна: повідомлення державних, громадських організацій або заяви громадянина (громадян); копії свідоцтва про народження особи, що потребує опіки, або іншого документа, який підтверджує її вік; копія свідоцтва про смерть батьків або рішення суду про визнання громадянина безвісно відсутнім або оголошення їх померлими чи інших матеріалів, які підтверджують неможливість виховання дитини. Якщо опіка призначається над повнолітньою особою, - рішення суду про визнання даної особи недієздатною; акт обстеження умов життя особи, що потребує опіки, і опис її майна; довідки про стан здоров`я особи, що потребує опіки (якщо вона раніше проживала окремо), та майбутнього опікуна (піклувальника); довідка про місце проживання майбутнього опікуна і його заява про прийняття на себе обов`язків про опіку; акт перевірки умов життя майбутнього опікуна та висновок від органів опіки та піклування за місцем проживання опікуна про можливість виконувати опікунські обов`язки; довідка лікувальної установи про відсутність в сім`ї майбутнього опікуна (піклувальника) захворювань, що перешкоджають влаштуванню до нього особи, що потребує опіки; документ про закріплення за дитиною житлової площі. Отже, можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряється органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна. Тому за наявності висновку органу опіки та піклування про доцільність призначення опікуном певної особи суд зобов`язаний лише перевірити відповідність цього висновку вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, зокрема чи складений такий висновок на підставі документів, передбачених Правилами опіки та піклування. У постанові Верховного Суду від 08 січня 2024 року у справі № 753/1905/22 (провадження № 61-8758св23) зроблено висновок про те, що призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має врахувати якнайкращі інтереси особи, над якою встановлюється опіка. Обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 736/1508/17 (провадження № 61-39361св18), від 23 листопада 2021 року у справі № 751/9572/19 (провадження № 61-3053св21), від 28 лютого 2024 року у справі № 372/3474/21 (провадження № 61-16349св23), від 24 липня 2024 року у справі № 727/597/24 (провадження № 61-6720св24). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Згідно зі ст. 63 ЦК України фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників. Частиною 4 ст. 63 ЦК України передбачено, що опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. В силу приписів ч. 1 ст. 300 ЦПК України суд ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна. Як зазначалося вище, судом встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON] . Відповідно до подання від 21.11.2024 № 1823/0/161-24 Адміністрація Салтівського району Харківської міської ради вважає за можливим призначити [PERSON] опікуном [PERSON] . Також у даному поданні зазначено, що [PERSON] фізична особа-підприємець. Згідно медичного висновку стан його здоров`я задовільний, до кримінальної відповідальності не притягувався. Інші родичі, які б виявили бажання оформити опіку над [PERSON] , [INFO] , до опікунської ради не звертались. Умови проживання сім`ї потенційного опікуна вивчені. [PERSON] ознайомлено з правами та обов`язками опікуна, протипоказань не виявлено. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками процесу, інших близьких родичів, які могли б здійснювати опіку над [PERSON] , не встановлено. При цьому судом враховано, що шлюб між [PERSON] та його дружиною [PERSON] було розірвано ще у 1998 році, сімейні відносини між ними фактично та юридично припинені, спільне проживання не здійснюється, а отже дружина не може та не виявляє наміру виконувати обов`язки опікуна. Суд також бере до уваги фактичні обставини догляду, а саме те, що саме заявник тривалий час здійснює постійний побутовий догляд за своїм батьком, забезпечує його повсякденні потреби, супровід до медичних закладів, отримання лікування та соціальної допомоги, що свідчить про наявність між ними сталих родинних зв`язків, довіри та реальної можливості заявника виконувати обов`язки опікуна. При цьому матеріали справи не містять жодних даних, які б свідчили про наявність між заявником та його батьком конфліктних або неприязних відносин, а також відсутні обставини, які б вказували на те, що призначення заявника опікуном може суперечити інтересам недієздатної особи. З урахуванням викладеного, а також принципу забезпечення якнайкращих інтересів недієздатної особи, суд дійшов висновку, що призначення [PERSON] опікуном над [PERSON] є доцільним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України. Що стосується витрат на проведення судово-психіатричної експертизи у даній справі, суд зазначає наступне. Харківська філія судових експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», провівши судово-психіатричну експертизу, звернулася до суду із заявою № 409 від 10.07.2025, у якій вказувала на необхідність відшкодування понесених нею витрат в сумі 16 151,24 грн. За загальними правилами ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК). Відповідно до ч. 2 ст. 299 ЦПК України судові витрати, пов`язані з провадженням справи про визнання фізичної особи недієздатною або обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, відносяться на рахунок держави. Наведене правило є спеціальним під час вирішення питання про судові витрати у такій категорії справ. Верховний Суд вже робив висновок про застосування ч. 2 ст. 299 ЦПК України та виснував, що на рахунок держави у справах окремого провадження про визнання фізичної особи недієздатною відносяться усі судові витрати - як судовий збір, так і витрати, пов`язані з розглядом справи, що узгоджується з правилом ч. 1 ст. 133 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 637/909/21). Аналогічна правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 05 листопада 2025 року у справі № 638/14006/18. За таких обставин, відповідно до ч. 2 ст. 299 ЦПК України судові витрати, пов`язані з провадженням справи про визнання фізичної особи недієздатною, а саме витрати на проведення судово-психіатричної експертизи в сумі 16 151,24 грн, відносяться на рахунок держави.

Outcome: approved