Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

Короткий зміст заявлених вимог В червні 2025 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просить: - визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] ; - судові витрати покласти на позивача. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що позивач уклала шлюб з відповідачем (свідоцтво про шлюб від 23.11.2013 серії [NUMBER] ). На момент подачі позивачем позовної заяви на розгляді Київського районного суду м. Харкова знаходиться справа про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Від шлюбу народилась син. Дитину забезпечує сама. Через те, що місце проживання не визначено, заявниця не може зареєструвати місце проживання та виїхати за кордон без згоди батька. Виклад позиції відповідача 01.12.2025 від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі і вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Процесуальні дії у справі Суд ухвалою від 25.06.2025 прийняв справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 17.11.2025 від третьої особи, Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, до суду надійшов висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, в якому вказав, що Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Суд ухвалою від 01.12.2025 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 15.01.2026. 15.01.2026 від позивачки надійшла заява про проведення судового засідання у її відсутність. 15.01.2026 у судове засідання учасники справи не з`явилися. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялися судом своєчасно та належним чином. Від позивача надійшла заява про проведення засідання у її відсутність. Відповідач та третя особа повідомлявся про дату, час та місце судового засідання шляхом надсилання судових повісток до його електронного кабінету (отримано 03.12.2025). відповідач подав заяву про розгляд справи без його участі. Третя особа у поданих 17.11.2025 поясненнях просила розгляд справи проводити за відсутності їх представника. Ураховуючи належне повідомлення усіх учасників справи, їхні заяви про розгляд справи без їх участі, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність учасників справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом 23.11.2023 [PERSON] та [PERSON] (після одруження [PERSON] ) уклали шлюб, що підтверджується свідоцтво про шлюб від 23.11.2013 серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] [INFO] народився [PERSON] , його батьками є батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с. 10). Згідно з витягом з реєстру територіальної громади [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Згідно з висновком Департаменту служб у справах дітей щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, вважають за доцільне визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] . Відповідно до висновку щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю Департаменту служб у справах дітей [PERSON] запрошувався на співбесіду до Департаменту служб, але не з`явився. В телефонному режимі повідомив, що проходить службу в лавах ЗСУ та не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Частиною першою статті 18 СК України передбачено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18). Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СКУкраїни передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Суд це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом. І суд може задовольнити позов у справі щодо дитини лише тоді, коли дійде висновку, що це є необхідним і корисним для інтересів та благополуччя дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , позивачка вказала, що метою звернення є неможливість зареєструвати місце проживання дитини та виїзду за кордон без згоди батька відповідача. Водночас жодних обставин щодо перешкоджання реєстрації, не наданні дозволу на виїзд за кордон (зверталась до відповідача він не погодився, не з`явився до нотаріуса для оформлення згоди тощо) позивачка не наводить і не надає жодного доказу. А тому з наведеного обґрунтування відсутні обставини вчинення відповідачем будь-яких перешкод у реєстрації дитини, виїзду за кордон тощо. За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами першою третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Так, з наявних у матеріалах справи пояснень та доказів вбачається, що спільна дитина сторін проживає разом з матір`ю (вказує позивачка в позові), а батько дитини не заперечує проти цього (у заяві вказав, що підтримує вимоги, Департаменту теж повідомив, що не заперечує проти проживання дитини з матір`ю), відповідач не звертався до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним (докази зворотного відсутні), більш того, у подані заяві та Департаменту підтвердив, що не заперечує проти проживання дитини разом з матір`ю (позивачкою). А тому суд дійшов вважає, що відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ані права позивачки (матері), ані права дитини не порушені (позивачка не навела будь-яких обставин, які б вказували на вчинення перешкод відповідачем з приводу реєстрації місця дитини чи виїзду за кордон, як і того, що відповідач вимагає щоб дитина проживала з ним. Навпаки, матеріалами справи підтверджується згода відповідача на проживання дитини разом з матір`ю). Крім того, позивачка не навела обставин неможливості урегулювання відповідних відносин шляхом звернення до нотаріуса для укладення відповідного договору (відмови відповідача від укладення договору, неявки до нотаріуса тощо) з метою урегулювання такого питання, враховуючи факт не заперечення відповідача проти цього. А тому суд визнає недостатніми посилання позивачки щодо реєстрації місця проживання та виїзду за кордон, оскільки жодних доказів того, що відповідач чинить перешкоди вона не надає та навість не вказує про такі. Отже, за вказаних обставин інтереси дитини не потребують втручання держави у сімейні відносини, що врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників. Позивачкою не доведено необхідності захисту її прав та інтересів чи інтересів малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час розгляду справи. Такі висновки узгоджуються з усталено практикою (висновками) Верховного Суду, викладеною у постановах від 10.07.2024 у справі № 127/16211/23, від 10.12.2024 у справі № 299/8679/23, від 15.01.2025 у справі № 755/15383/23, від 25.02.2025 у справі № 562/3371/23. Отже, встановлені судом обставини справи та поведінка сторін вказують, що фактично між сторонами відсутній спір з приводу визначення місця проживання дитини (батько не проти її проживання з матір`ю). Суд також оцінює та враховує висновок Департаменту служб у справах дітей виконкому Харківської міської ради щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю, в якому теж фактично підтверджено про відсутність заперечень відповідача щодо місця проживання малолітнього сина сторін з його матір`ю. При цьому суд зауважує, що відмова в позові у справі не позбавляє позивачку права звернення до суду з вимогами про визначення місця проживання дитини у разі, якщо в подальшому відповідач буде ставити питання про зміну місця проживання їхнього малолітнього сина і між сторонами виникне спір з цього приводу з огляду на те, що відповідні обставини зміняться та, відповідно, зміниться підстава позову. З урахуванням встановлених обставин, суд висновує, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду матері з позовом про визначення місця проживання дитини разом із нею, який фактично проживав і проживає разом із нею, порушені права позивачки чи малолітньої дитини. Висновки за результатами розгляду заяви Отже, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини не підлягають задоволенню. Судовий збір Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з чим судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed