Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом, який був уточнений в ході підготовчого судового засідання, в обґрунтування якого зазначила, що у 1990 році їй як працівнику Синельниківського ресорного заводу було виділено квартиру за адресою: [ADDRESS] та прийнято рішення про надання ордеру для заселення. Під час вселення ордер, разом з пакетом інших документів був зданий позивачкою до організації, яка відповідала за вселення мешканців і безпосередньо цим займалася. Вона звернулася до управління ЖКГ та комунальної власності Синельниківської міської ради щодо оформлення передачі їй квартири в приватну власність, але отримала відмову, оскільки в неї відсутній ордер на жиле приміщення. Позивачка на законних підставах проживає та зареєстрована в спірній квартирі з 03.07.1990 року, а відсутність ордеру про надання житлової площі позбавляє мене можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири. Факт видачі позивачки ордеру підтверджується довідкою ПАТ «Синельниківський ресорний завод», договором найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, відміткою у паспорті про її місце проживання, технічним паспортом на квартиру, який складений на її ім`я. У зв`язку з цим позивачка вимушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання за нею права на безоплатну приватизацію квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , за відсутністю ордеру про надання житлової площі. В уточнених позовних вимогах позивачка просить суд визнати протиправною відмову органу приватизації щодо проведення приватизації та зобов`язати Управління ЖЕГ та комунальної власності Синельниківської міської ради провести приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS] за відсутності ордеру. Представник відповідача Синельниківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутність заперечень проти задоволення позовних вимог в частині зобов`язання органу приватизації провести приватизацію спірної квартири без ордеру. Представник відповідача Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутність заперечень проти задоволення позовних вимог в частині зобов`язання органу приватизації провести приватизацію спірної квартири без ордеру. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи та наявні письмові докази, суд дійшов до висновку про те, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи таке. Судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] з 03 липня 1990 року зареєстрована одна особа: позивачка [PERSON] , [INFO] , що підтверджено витягом з реєстру територіальної громади № 2025/004523499 від 07.04.2025 року та витягом з Реєстру територіальної громади про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб станом на 14.04.2025 року № 744, які додані до матеріалів справи. Згідно з договором найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 01 жовтня 2002 року, укладеним між [PERSON] та КП ЖЕК -2 позивачці на підставі ордеру у безстрокове користування надане житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Факт отримання позивачкою [PERSON] ордеру на право проживання у вказаній квартирі підтверджується долученою до матеріалів справи довідкою заст. голови правління ППО ПАТ «Синельниківський ресорний завод», згідно з даними якої, у 1990 році [PERSON] отримала від Синельниківського ресорного заводу квартиру [ADDRESS] . На звернення позивачки до управління ЖКГ та комунальної власності Синельниківської міської ради щодо оформлення передачі їй квартири в приватну власність, [PERSON] була повідомлена про перелік документів, які необхідно долучити до відповідної заяви, зокрема і копію ордеру, та попереджена, що відсутність будь-якого з перелічених документів унеможливлює підготовку рішення органу приватизації щодо приватизації квартири [ADDRESS] . При цьому в листі вказано, що позивачкою не надані всі необхідні документи, передбачені законодавством, а саме: копія ордеру на жиле приміщення та технічний паспорт на квартиру. Судом встановлена відсутність у позивачки станом на сьогодні ордеру на жиле приміщення, який був наданий [PERSON] при вселенні в квартиру. Факт отримання позивачкою [PERSON] ордеру на право проживання у вказаній квартирі підтверджується долученою до матеріалів справи довідкою заст. голови правління ППО ПАТ «Синельниківський ресорний завод», згідно з даними якої, у 1990 році [PERSON] отримала від Синельниківського ресорного заводу квартиру [ADDRESS] , також посилання на ордер міститься в договорі найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 01 жовтня 2002 року. При цьому, копія технічного паспорту на квартиру долучений до матеріалів справи. Як вбачається з долученої до матеріалів справи копій рішень Синельниківської міської ради від 14.03.2007 року № 180-11/V та від 30.05.2007 року № 218-13/V, Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради передані окремі повноваження щодо управління майном, яке належить до канальної власності територіальної громади м. Синельникове, зокрема підготовка та розробка для розгляду місцевою радою пропозицій щодо відчуження майна. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Відповідно до ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Згідно з ч.3 ст.9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно із ч.11 ст.8 цього Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Згідно зі ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно до п.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Відповідно до ч.5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкту комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до положень ч.1 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до п.3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно з пунктом десятим статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків - пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, і вбачається, що на спірну квартиру позивача не розповсюджується. Згідно із ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст.29 ЦК, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї. Аналогічну норму місить п.4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396. Умовою для проведення приватизації житла є обов`язкове постійне проживання осіб у житлі, яке підлягає приватизації. При цьому пунктами 18, 19 цього Положення визначено порядок підтвердження факту постійного проживання особи в жилому приміщенні - у довідці про склад сім`ї, що подається особою в числі інших документів до органу приватизації, зазначаються члени сім`ї наймача, які водночас і прописані, і мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Відповідно до п.10 ч.1 ст.15 Житлового кодексу України, до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад народних депутатів віднесено видача ордерів на жилі приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. За змістом ст.58 ЖК, ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення. Відповідно до пунктів 69, 70, 72 розділу IV Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 № 470, ордер на жиле приміщення видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Відповідно до ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктами 2 і 5 статті 2 цього Закону. Відповідно до пункту 17 Положення № 396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Відтак, лист щодо приватизації спірної квартири обґрунтовується тим, що пунктом 18 Положення № 396, задля здійснення приватизації житла громадянином до органу приватизації подається: повний перелік документів, які надаються громадянами для приватизації. Одним з необхідних документів є ордер про надання житлової площі. Враховуючи те, що у позивачки оригінал ордеру на квартиру не зберігся, на сьогоднішній день у неї виникли перешкоди у реалізації права на приватизацію житла. Суд встановив, що позивачка вселена у квартиру на законних підставах, незаконність її проживання ніким не спростована та не заперечувалась, а відсутність ордеру позбавляє її можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири та враховуючи, що у неї є всі необхідні документи для проведення приватизації вищезазначеного житлового приміщення, крім ордеру, який надати не має можливості по незалежним від неї обставинам. Відповідно до статті 59 ЖК України, ордер на спірну квартиру не був визнаний в судовому порядку недійсним, відповідач не спростував факту, що ордер дійсно видавався, тому суд приходить до висновку, що вимога позивача щодо зобов`язання здійснити приватизацію спірної квартири є доведеними законними, обґрунтованими, а відтак підлягає задоволенню. Виходячи з положень законодавства, а саме п.18 Положення №396 з урахуванням змісту п.69 постанови №470, сама по собі наявність чи відсутність ордера на житлове приміщення в пакеті документів, які подаються громадянином для приватизації житла, не може бути єдиною і остаточною причиною відмови у визнанні права громадянина на приватизацію на тій підставі, що відповідно до п.68 постанови №470 ордер дійсний лише протягом 30 днів з дня його видачі. З моменту реєстрації позивачки в спірній квартирі її право на користування житловим приміщенням ніким, в тому числі відповідачем не оскаржувалось та доказів такого оскарження суду не надано. Із позовними вимогами до суду про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням відповідач не звертався. Згідно наданих стороною позивача доказів, [PERSON] являється наймачем спірного житлового приміщення та зареєстрована в ньому з 03.07.1990 року, отже на законних підставах користується житлом. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Суд враховує правові позиції Верховного Суду висловлені в постанові від 08 червня 2022 року у справі № 202/3820/19 (провадження № 61-836св21) Верховний Суд вважав обґрунтованими вимоги про зобов`язання державного департаменту житлового господарства міської ради як органу приватизації державного житлового фонду провести приватизацію квартири. Тобто, був обраний спосіб захисту - зобов`язати провести приватизацію квартири. Про ефективність та належність визначеного позивачем способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчать висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 183/2859/16 (провадження № 61-10997св18), від 19 червня 2019 року у справі № 338/347/16-ц (провадження № 61-24054св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 754/6918/18 (провадження № 61-13774св19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18). Водночас, суд зазначає, що з наявної відповіді відповідача вбачається, що подана заява позивачки щодо здійснення приватизації та видачі свідоцтва про право власності на житло - квартири по суті та у відповідності до вимог чинного законодавства не розглянута та відповідного рішення не прийнято, тому суд приходить до висновку про часткове задоволення уточнених позовних вимог. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (частина четверта статті 268 ЦПК України). Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повний текст рішення складений відповідно до ч. 5ст. 268 ЦПК України, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11, тобто датою ухвалення судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 05.01.2026 року, є дата складення повного судового рішення 13.01.2026.

Outcome: partial