Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

06.10.2025 року до суду звернулася представник: адвокат Аворник Л.В. в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. В позові посилалися на те, що сторони є батьками [PERSON] , який народився [INFO] . В свідоцтві про народження дитини прізвище матері вказано « [PERSON] », проте після укладення шлюбу 02.09.2017 року вона змінила прізвище на « [PERSON] ». Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2008 року у справі №2-5821/2008 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, починаючи з 03.12.2008 року і до повноліття дитини. [INFO] син досяг повноліття. Згідно сертифікату № IZ/113/2025/ТМ від 18.09.2025 року син є учнем школи Технічне училище «ТЕВ Edukacja» м. Тихи Республіка Польща, за професією технік-програміст, орієнтовна дата завершення освітнього циклу 31.08.2030 року, здобуває освіту на підставі Угоди про навчання в технічному училищі, укладеної 25.07.2025 року між позивачем та школою. Річна плата за навчання для 1-4 класів становить 3588 злотих, для 5 класу 2990 злотих. Додаткові заняття та всі форми позакласної діяльності є платними. Витрати, пов`язані з організацією цих додаткових заходів, покриваються батьками. Син постійно мешкає з матір`ю та перебуває на її утриманні. Окрім витрат на базові потреби: на продукти харчування, одяг, взуття, засоби гігієни та миючі засоби, позивач також несе витрати з оплати навчання сина, оскільки син не працює, бо здобуває освіту. Відповідач матеріальної допомоги позивачу на утримання повнолітнього сина не надає, тому вона бажає, щоб аліменти на утримання сина були стягнуті за рішенням суду. Відповідач працездатний, має можливість надавати позивачу допомогу з утримання повнолітньої дитини, працює в ПАТ «Запоріжсталь», має постійний дохід, інших дітей немає. Обставин, які б перешкоджали відповідачу виконувати свій обов`язок з утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, немає. Прохали стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу, починаючи з дня подачі позову і до закінчення сином навчання, але не більше ніж до досягнення 23 років. 08.10.2025 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. 30.10.2025 року до суду звернулася представник відповідача: адвокат Сухорукова Н.М. з відзивом на позов, в якому посилалися на те, що позивачем не долучено квитанції, що підтверджує сплату за навчання сина у школі Технічне училище ТEB Edukacja, також не долучено розрахунок витрат, які позивач та дитина несуть під час перебування за кордоном, у зв`язку з чим відповідач вважає, що позивачем не обґрунтовано необхідність стягнення аліментів саме у розмірі 1/4 частини, а також не враховано фінансовий стан батька. Відповідно загальнодоступних інформаційних ресурсів громадяни України, які виїхали до Польщі, отримують допомогу у сумі від 950 до 1679 злотих на місяць, позовна заява не містить зазначених даних, а отже суд та відповідач позбавлені можливості визначити дохід матері та дитини, які перебувають за кордоном. Отже, розмір аліментів (1/4) належними доказами не обґрунтовано. Відповідач має кредитну заборгованість та щомісячно сплачує 6500 грн., а отже в разі задоволення позову залишиться без достатніх коштів для забезпечення життя. Тому, вважають, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі аліментів 1/7 частини від усіх видів його доходу. 24.11.2025 року до суду звернулася представник позивача: адвокат Аворник Л.В. з відповіддю на відзив, в якій посилалися щодо тверджень відповідача про отримання сином в Республіці Польща матеріальної допомоги від держави, то така допомога надавалася дитині до 29.09.2025 року, з досягненням 18-річчя виплата допомоги припинена, що підтверджується інформацією Центру обслуговування сімейних витрат ZUS. Щодо матеріального становища та витрат позивача на утримання дитини: [PERSON] працює в Корпорації Lear м. Тихи Республіка Польща на посаді оператора з травня 2025 року, за період з 01.08.2025 року по 31.10.2025 року її середній місячний розмір винагороди після сплати податків та обов`язкових зборів складає 4059 польських злотих. При цьому, згідно Угоди про навчання в технічному училищі від 25.07.2025 року позивач сплачує за навчання сина 299 польських злотих щомісяця. Дитина наразі проживає разом з матір`ю в [ADDRESS] . Вказане житло позивач орендує на підставі договору оренди від 20.08.2024 року, укладеного між нею та орендодавцем [PERSON] . Згідно умов договору позивач оплачує орендну плату, яка становить 1650 польських злотих щомісяця, а також вартість комунальних послуг. В жовтні 2025 року позивач за оренду житла оплатила 2499 польських злотих. Оплата газопостачання та електричної енергії здійснюється додатково та до суми орендної плати не входить. Позивач несе витрати на базові потреби дитини: на продукти харчування, одяг, взуття, засоби гігієни та миючі засоби, на мобільний зв`язок, канцтовари тощо. Отже, позивач потребує матеріальної допомоги відповідача в утриманні повнолітнього сина. Тому, визначений позивачем розмір аліментів 1/4 частини від усіх видів доходу відповідача є обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам справи. Прохали позов задовольнити в повному обсязі. 27.11.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 15.01.2026 року. 15.01.2026 року позивач та її представник: адвокат Аворник Л.В. в судове засідання не з`явилися, 15.01.2026 року представник подала заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали та прохали задовольнити. 15.01.2026 року відповідач та його представник: адвокат Сухорукова Н.М. в судове засідання не з`явилися, 15.01.2026 року представник подала заяву про розгляд справи у їх відсутність, повідомили, що відповідач не заперечує проти стягнення з нього аліментів у розмірі 1/6 частини, що з урахуванням середньої зарплати 35000 грн. складає 5833 грн., прохали позов задовольнити частково. 15.01.2026 року третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи без його участі не надав. Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в м. Запоріжжя народилася позивач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України № [NUMBER] від 25.10.2017 року та копією витягу з реєстру територіальної громади №2024/014240605 від 26.11.2024 року. 02.09.2017 року позивач [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 02.09.2017 року. [INFO] народився відповідач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю №1861414 від 07.10.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру. [INFO] в м. Запоріжжя народився третя особа [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України № [NUMBER] від 26.07.2024 року та копією витягу з реєстру територіальної громади №2024/014310702 від 30.09.2025 року. Згідно копії повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.08.2013 року батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . 19.12.2008 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №2-5821/2008 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, яка не може бути меншою ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.12.2008 року і до повноліття дитини. [INFO] [PERSON] досяг повноліття, з настанням вказаної події припинено стягнення аліментів з відповідача на утримання сина. Згідно копії Сертифікату № IZ/113/2025/ТМ від 18.09.2025 року [PERSON] є учнем школи Технічне училище «ТЕВ Edukacja» у м. Тихи Республіка Польща, за професією технік-програміст, орієнтовна дата завершення освітнього циклу 31.08.2030 року. Згідно копії Угоди про навчання в технічному училищі, укладеної 25.07.2025 року між [PERSON] та Технічним училищем «ТЕВ Edukacja», річна плата за навчання для 1-4 класів становить 3588 злотих, для 5 класу - 2990 злотих, плата за навчання сплачується рівними щомісячними платежами по 299 злотих. Позивач працює в Корпорації «Lear» в м. Тихи Республіка Польща на посаді «оператор» з 14.05.2025 року за строковим договором до 13.08.2026 року, розмір її середньої винагороди за період з 01.08.2025 року по 31.10.2025 року становить: валова зарплата 5512,26 злотих, чиста заплата 4059 злотих, що підтверджується копією довідки про заробітки. Позивач разом з сином фактично проживають в [ADDRESS] , вказане житло позивач орендує за 1650 злотих на місяць на підставі договору оренди від 20.08.2024 року, укладеного між нею та орендодавцем [PERSON] . Позивач несе витрати на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання: продукти харчування, одяг, взуття, засоби гігієни та миючі засоби, мобільний зв`язок, канцтовари, що не заперечується сторонами. Відповідач працює в ПАТ «Запоріжсталь» на посаді «робітник доменний», його нарахована заробітна плата за період з квітня 2025 року по вересень 2025 року склала в сумі 288490,37 грн., з яких відраховано податків та інших обов`язкових платежів в сумі 69086,68 грн. та аліментів в сумі 52710,23 грн., сума за винятком утриманого складає 166693,46 грн., що підтверджується копією довідки про доходи від 22.10.2025 року. Суд, задовольняючи позов частково, виходить з наступного: Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно ст.201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього кодексу. Відповідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Згідно ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Аналогічні висновки викладені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2018 року у справі № 701/699/16-ц. Крім того, Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, при чому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Такі ж висновки наведені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.08.2018 року у справі № 539/2580/16-ц. Таким чином, правовідносини з обов`язку батьків утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання, не є продовженням безумовного обов`язку батьків з утримання неповнолітніх дітей, більш того, вони регулюються самостійними нормами матеріального права, якими цей обов`язок установлений щодо обох батьків і залежить від умови можливості надавати матеріальну допомогу. Так, судом встановлено наявність обставин, за яких виникає обов`язок батьків утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання після досягнення повноліття, зокрема: досягнення диною повноліття [INFO] , продовження останнім навчання у Технічному училищі «ТЕВ Edukacja» у м. Тихи Республіка Польща, за професією технік-програміст, орієнтовна дата завершення освітнього циклу 31.08.2030 року, потреба у зв`язку із продовженням навчання у матеріальній допомозі, 23 роки позивачу виповниться 30.09.2030 року, тобто вже після закінчення навчання. Позивач посилається на те, що відповідач матеріальної допомоги на утримання повнолітнього сина не надає, відповідач працездатний, має можливість надавати допомогу з утримання повнолітньої дитини, працює в ПАТ «Запоріжсталь», має постійний дохід, інших дітей немає, обставин, які б перешкоджали відповідачу виконувати свій обов`язок з утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, немає. Відповідач не заперечував щодо обставин проживання повнолітнього сина з позивачем, його навчання та перебування на утриманні позивача, сплачував аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу до його повноліття, посилався на те, що він має кредитну заборгованість та щомісячно сплачує 6500 грн., однак будь-яких доказів не надав, позовні вимоги визнав частково у розмірі аліментів 1/6 частини усіх видів його доходу. На підставі викладеного, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, виходячи із законодавчо закріпленого обов`язку обох батьків утримувати повнолітнього сина, який навчається і потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги, при цьому позивач вже несе витрати на утримання сина, який продовжує навчання, та з урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина у зв`язку з продовженням ним навчання підлягають задоволенню в розмірі 1/5 частини від усіх видів його заробітку (доходу). При цьому, суд бере до уваги можливість надання відповідачем утримання повнолітньому сину в такому розмірі, оскільки останній є працездатним, має постійний дохід, інших дітей на утриманні немає, сплачував аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу до його повноліття. Суд зазначає, що аліменти стягнуто саме на час навчання, тривалість якого може змінюватися (зокрема у випадку відрахування з навчального закладу чи інших підстав) та буде контролюватися в межах процедури виконавчого провадження, тому встановлений судом період стягнення аліментів до закінчення навчання у Технічному училищі «TEB Edukacja» у м. Тихи Республіка Польща строком до 31.08.2030 року є преклюзивним та має на меті захист прав відповідача. Аналогічну позицію виклав Верховний суд у Постанові від 08.08.2018 року у справі № 643/14115/16-ц. Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно підходу в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також, Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» № 63566/00 від 18.07.2006 року). В Постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (Постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 31.03.2021 у справі №923/875/19). Таким чином, позов підлягає задоволенню в тій частині, що ґрунтується на законі, підтверджена встановленими обставинами та наданими суду доказами. Відповідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Так як дана справа є справою про стягнення аліментів, то суд відповідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Відповідно ст.264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує, у тому числі, і питання щодо розподілу судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на те, що позивач була звільнена від сплати судового збору в сумі 1211,20 грн. на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому судових витрат не понесла, то судовий збір в сумі 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial