Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

31 травня 2024 року [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовом, в якому просить суд : позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Вимоги обґрунтовано тим, що 08 жовтня 2020 року за рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області суд вирішив відібрати у [PERSON] , [PERSON] без позбавлення батьківських прав їх малолітню дитину [PERSON] , [INFO] та призначити опікуном [PERSON] її бабусю [PERSON] . Неповнолітня [PERSON] , [INFO] проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] та повністю перебуває на її утриманні. Відповідачі проживають окремо та не допомагають доглядати за їх донькою [PERSON] , яка потребує матеріальної допомоги у зв`язку зі станом здоров`я. Наведене в сукупності стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 11 червня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання з викликом і повідомленням. Сторонам роз`ясне-но права, обов`язки і встановлено строки для вчинення процесуальних дій. Ухвалою суду від 18 листопада 2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено до розгляду по суті з викликом і повідомленням сторін. Відповідачі не скористались своїм правом подати відзив на позов, заявити клопотання, подати докази до справи. Належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи представник позивача до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Натомість представник направ до суду заяву, якою просив розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідачі до суду не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Заяв чи клопотань, відзиву на позов до суду не направили. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встанов-леному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтую-ться. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. В частинах 1, 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» вказано, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Судом встановлено, що відповідачів [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилась донька [PERSON] . Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданим 28 вересня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськ-районного управління юстиції Київської області (а.с. 13). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 08 жовтня 2020 року, [PERSON] , [INFO] відібрано від [PERSON] та [PERSON] без позбавлення їх батьківських прав. [PERSON] , [INFO] передано на виховання [PERSON] , [INFO] . Призначено опікуном [PERSON] , [INFO] її бабусю [PERSON] , [INFO] (а.с. 18-23). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 08 лютого 2022 року, [PERSON] , з 23 листопада 2020 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Наведене також підтверджується витягом з реєстру територіальної громади № 2025/007110831 від 29 травня 2025 року (а.с. 31,102). Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов від 17 лютого 2022 року, депутатом Бориспільської міської ради Гроною М.І. проведено обстеження матеріально-побутових умов у [PERSON] , мешканця буд. [ADDRESS] , та встановлено, що за даною адресою остання проживає разом із онукою [PERSON] , 2010 року народження, яку самостійно виховує та забезпечує. Дитина забезпечена всім необхідним для життя та навчання. Умови проживання дитини цілком задовільні (а.с. 99). За змістом характеристики, виданої Рогозівським ліцеєм Бориспільської міської ради Київської області щодо учениці 8-Б класу [PERSON] , [INFO] , остання має досягнення середнього рівня. Під час навчання зарекомендувала себе як відповідальна та дисциплінована учениця. Проживає з бабусею, яка приділяє належну увагу вихованню онуки. Часто пропускає заняття з поважних причин. Бабуся слідкує за здоров`ям дівчинки. Відвідує батьківські збори. Турбується про всебічний розвиток дитини, цікавиться успішністю [PERSON] (а.с. 100). На підставі характеристики від 05 листопада 2021 року виданої директором Бориспіль-ського НВК «Гімназія «Перспектива» встановлено, що [PERSON] працює у Бориспільському навчально-виховному комплексі «Гімназія «Перспектива» - загально-освітня школа І-ІІ ступенів» і мені [PERSON] мономаха з 19 вересня 2019 року на посаді кухаря. За час роботи зарекомендувала себе дисциплінованим та ініціативним праців-ником, який здатний взяти на себе відповідальність у прийнятті рішень у складних питаннях, що знаходяться в межах її компетенції (а.с. 24). [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувалась, що підтверджується довідкою Міністерства внутрішніх справ серії ААА № 0901936 (а.с. 25). Неповнолітня [PERSON] , [INFO] є особою з інвалідністю з дитинства. Наведене підтверджується копією Медичного висновку № 22/3 від 21 вересня 2022 року, копією посвідчення серії [NUMBER] . Копією висновку про стан здоров`я, фізичний і розумовий розвиток дитини наданий амбулаторією загальної медицини № 9 (а.с. 14-17, 26). Згідно висновку органу опіки та піклування щодо позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] та [PERSON] відносно їх неповнолітньої дочки [PERSON] , погодженого рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради №520 від 14 липня 2025 року, [PERSON] не подала до суду позов про повернення дитини та не створила належні житлово-побутові умови для проживання неповнолітньої доньки [PERSON] . [PERSON] , відповідно довідки Міністерства оборони України від 24 червня 2022 № 1793 перебував на військовій службі у військовій частині [NUMBER] з 13 травня 2022 року, згідно посвідчення № [NUMBER] є учасником бойових дій, особою з інвалідністю ІІ групи, причина інвалідності: захворю-вання пов`язані з проходженням військової служби. Зі слів бабусі [PERSON] , батько добровільно надавав матеріальну допомогу на утримання та лікування доньки [PERSON] , а мати матеріально не допомагала дитині. З метою захисту законних прав та інтересів неповнолітньої [PERSON] на належне виховання, матеріальне забезпечення, захист житлових та майнових прав дитини орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав громадянки [PERSON] , [INFO] , відносно її неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в частині позбавлення прав батька, громадянина [PERSON] , [INFO] , який має інвалідність ІІ групи, що пов`язана з проходженням військової служби та є учасником бойових дій, перед-часним, та таким, що суперечить правовим засадам. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Відповідно ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі Конвенція про права дитини) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони держав-ними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовував-ного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України (далі СК України). Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав, згідно стаття 166 СК України, є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 16 грудня 2022 року у справі № 168/819/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] , оскільки останні тривалий час нехтують своїми батьківськими обов`язками, не приймають участь у вихованні та утриманні дитини [PERSON] , що є достатніми підставами для позбавлення їх батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини. На підтвердження цих доводів до позовної заяви додано характеристику [PERSON] з Бориспільського НВК «Гімназія «Перспектива» та Акту обстеження житлово-побутових умов від 17 лютого 2022 року про те, що позивач проживає разом із онукою. Однак суд враховує, що [PERSON] є інвалідом ІІ групи та добровільно надавав допомогу на утримання та лікування доньки [PERSON] , що не заперечується позивачем. Згідно ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Аналізуючи вищенаведені та встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини, суд приходить висновку, що своєю поведінкою відповідач [PERSON] не виявляє батьківського піклування та свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо доньки [PERSON] , [INFO] , а тому, з метою захисту законних прав та інтересів дитини, відповідача [PERSON] слід позбавити батьківських прав щодо неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Щодо позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] слід зазначити наступне. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на [PERSON] , адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька на краще неможливо, і лише за наявності вини в його діях, водночас докази у цій справі не дають підстав для однозначного висновку стосовно підтвердження цих обставин. Крім того, позивач у справі своїми поясненнями підтвердила факт надання матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої [PERSON] . Позивачем не надано достатніх доказів наявності умислу в діях відповідача [PERSON] щодо невиконання чи неналежного виховання своїх батьківських обов`язків та утримання дитини зі сторони відповідача. Тому у задоволені позову в частині вимог щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , слід відмовити. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач від сплати судового збору звільнений, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь держави Україна судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: partial