Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

Керівник Слобідської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Харківської міської ради у листопаді 2022 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про витребування майна та уточнивши позовні вимоги прохав суд : витребувати від добросовісного набувача [PERSON] (код НОКПП [NUMBER] ), на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення 1-гоповерху N? 28-1, 28-2, 29-1, 29-2, 30-1, 30-2, 31-1, III площею 113,5 кв.м. та частина місць спільного користування N? I, II площею 14, 15 кв.м. загальною127,65 кв.м. в житловому будинку літ. «Б-2» розташованого за адресою [ADDRESS] , з одночасною реєстрацією припинення права приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 08.11.2022 року відкрито провадження у справі. 21.11.2024 року ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшли письмові заперечення проти позову в яких вказав, що відповідач не визнає позовні вимоги , з огляду на їх незаконність та безпідставність, як такі що не ґрунтуються на нормах закону. Вказав, що [PERSON] (покійний чоловік третьої особи) є добросовісним набувачем відповідно до норм діючого законодавства України. Відповідно і третя особа [PERSON] на момент отримання права власності на нежитлові приміщення була добросовісним набувачем. Від третьої особи [PERSON] на адресу суду надійшли письмові заперечення проти позову в яких вказав, що відповідач не визнає позовні вимоги , з огляду на їх незаконність та безпідставність, як такі що не ґрунтуються на нормах закону. Вказала, що [PERSON] (покійний чоловік третьої особи) є добросовісним набувачем відповідно до норм діючого законодавства України. Відповідно і третя особа [PERSON] на момент отримання права власності на нежитлові приміщення була добросовісним набувачем. Керівником Слобідської окружної прокуратури подано до суду відповідь на письмові запереченян проти позову, в якій позовні вимоги підтримали та прохали їх задовольнити Прокурор Книш С.Р. позов підтримав, просив вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, причини неявки суд не повідомив, попередньо подав до суду заперечення проти позову. Третя особа по справі [PERSON] до суду не з`явилася, причини неявки суд не повідомила, попередньо подала до суду заперечення проти позову Третя особа по справі Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради повідомлена належним чином про дату та час судового засідання, до суду не зявилася. Суд вважає можливим, у відповідності до ст.223 ЦПК України, розглянути справу у відсутність відповідачів, на підставі наявних у справі даних і доказів. Суд, заслухавши прокурора, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Рішенням 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об?єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 N?1008/18, міська рада дозволила ФОП [PERSON] приватизувати об?єкт нерухомого майна шляхом викупу, а саме: нежитлові приміщення 1-гоповерхуN? 28-1, 28-2, 29-1, 29-2, 30-1, 30-2, 31-1, III площею 113,5 кв.м. та частина місць спільного користування N? I, ІІ площею 14, 15 кв.м. загальною площею 127, 65 кв.м. в житловому будинку літ. «Б-2», розташованого за адресою: [ADDRESS] (п. 66 Додатку). У подальшому, 23.10.2018 між ФОП [PERSON] та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради укладено договір купівлі- продажу N? 5641-В-С, відповідно до якого товариство приватизувало вказані нежитлові приміщення за 206 000 грн. без ПДВ (247 200 грн. з ПДВ). Як наслідок 22.02.2019 складено Акт прийому - передачі N? 5641-В-С, який засвідчує факт передачі за вищевказаним договором купівлі - продажу нежитлових приміщень1-гоповерхуN? 28-1, 28-2, 29-1, 29-2, 30-1, 30-2, 31-1, ШІ площею 113, 5 кв.м. та частина місць спільного користування N? I, ІІ площею 14, 15 кв.м. загальною площею 127, 65 кв.м. в житловому будинку літ. «Б-2» за адресою: [ADDRESS] ФОП [PERSON] та факт сплати коштів у повному обсязі за цим договором. Рішенням приватного нотаріуса Гавриловою С.А. Харківського міського нотаріального округу Харківської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень N? 46298322 від 04.04.2019, зареєстровано право власності за [PERSON] на нежитлові приміщення 1-гоповерхуN? 28-1, 28-2, 29-1, 29-2, 30-1, 30-2, 31-1, II площею113,5кв.м. та частина місць спільного користування N? I, II площею 14, 15 кв.м. загальною площею 127, 65 кв.м. в житловому будинку літ. «Б-2», розташованого за адресою: [ADDRESS] (номер запису про право власності 31016687 від 02.04.2019). У зв?язку з численними порушеннями вимог законів України «Про приватизацію державного майна», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію), вищевказані рішення міської ради та договори купівлі-продажу були оскаржені Харківської місцевою прокуратурою N? 5 до господарського суду Харківської області. Рішенням господарського суду Харківської області від 10.09.2020 у справі N? 922/318/20 задоволено частково позов керівника Харківської місцевої прокуратури N? 5 в інтересах держави до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, ФОП [PERSON] . Визнано незаконним та скасовано п. 66 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об?єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 N? 1008/18. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.10.2018 N? 5641-B-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та ФОП [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гавриловою С.А. і зареєстрованого в реєстрі за N? 1609 та скасовано запис про проведену державну реєстрацію права власності N? 31016687 від 02.04.2019. Закрито провадження по справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв?язку з відсутністю предмету спору в частині зобов?язання ФОП [PERSON] повернути територіальній громад міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення 1-го поверху N? 28-1, 28-2, 29-1, 29-2, 30-1, 30-2, 31-1, ІІІ площею 113,5 кв.м. та 1/2 частина місць спільного користування N? I, III площею 14, 15 кв.м. загальною площею 127, 65 кв.м. в житловому будинку літ. «Б-2», розташованого за адресою: [ADDRESS] , а Харківську міську раду Харківської області прийняти вказані приміщення. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 апеляційну скаргу Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишено без задоволення. Рішення господарського суду Харківської області від 10.09.2020 у справі N? 922/318/20 залишено без змін. Постановою Верховного Суду N?922/318/20 від 07.07.2021 касаційне провадження у справі N? 922/318/20 за касаційними скаргами Харківської міської ради та Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради на постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 і рішення господарського суду Харківської області від 10.09.2020 в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 господарського процесуального кодексу України, закрито. Касаційну скаргу Харківської міської ради в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення, а постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 і рішення господарського суду Харківської області від 10.09.2020 у справі N? 922/318/20 залишено без змін. Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід?ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Практика Європейського суду з прав людини (справи «Юрій Миколайович Іванов проти України» та «Горнсбі проти Греції) свідчить, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним. Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов?язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов?язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Водночас, в ході судового розгляду [PERSON] здійснено відчуження спірних нежитлових приміщень. Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. прийнято рішення N? 51665432 від 17.03.2020 про реєстрацію права власності на об?єкт нерухомого майна 1515795263101 за [PERSON] (номер запису 35981555 від 17.03.2020). Підставою для виникнення права власності став договір купівлі - продажу N? 346, виданий 17.03.2020, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаврилова С.А. Згідно п. 1 договору купівлі-продажу N?346 від 17.03.2020 [PERSON] передав у власність [PERSON] нежитлові приміщення 1-го поверху N? 28-1, 28-2, 29-1, 29-2, 30-1, 30-2, 31-1, III площею 113,5 кв.м. та частина місць спільного користування N? I, II площею 14, 15 кв.м. загальною площею 127, 65 кв.м. в житловому будинку літ. «Б-2», розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Чугуєву, Чугуївського та Печенізького районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 22.07.2020 N? 1291/22.14-07 в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян щодо державної реєстрації смерті наявний актовий запис про смерть [PERSON] N? 228 від 05.05.2020, дата смерті [INFO] . Встановлено, що 03.11.2021 приватним нотаріусом Юрченко О.М. Чугуївського міського районного нотаріального округу Харківської області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 61334276 від 03.11.2021 внесено відомості щодо права власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого за N? 1634 виданого 03.11.2021. Згідно свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого за N? 1634 виданого 03.11.2021 (спадкова справа 78/2020) спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: права власності на нежитлові приміщення, що розташовані в житловому будинку літ. «Б-2», за адресою: [ADDRESS] . Зазначені нежитлові приміщення загальною площею 127, 65 кв.м. та складаються із: нежитлових приміщень 1-го поверху? 28-1, 28-2, 29-1, 29-2, 30-1, 30-2, 31-1, III, частина місць спільного користування N? I, II. В подальшому, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень з умовою про розстрочення платежу від 21.10.2022 посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Решетняк I.C. продала спірні нежитлові приміщення [PERSON] та 21.10.2022 право власності зареєстровано за останнім (номер запису права власності 48211040). Однією із основоположних засад цивільного законодавства добросовісність (пункт 6 частини першої статті З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов?язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно в ході судового розгляду про його повернення, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно божника. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі N? 369/11268/16-ц (провадження N? 14-260цс19) позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст. 236 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов?язані з його недійсністю (ст. 216 ЦК України). Оскільки договір купівлі - продажу N? 5641-B-C від 23.10.2018 на підставі яких [PERSON] приватизував спірні приміщення визнаний судом недійсним, останній право власності на спірні нежитлові приміщення в установленому законом порядку не набув, а отже, і не мав відповідних повноважень одо розпорядження майном. Відповідно до п. п. 43-46 Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.08.2022 N? 904/5693/20 згідно з частиною першою статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Тобто, такий правочин не породжує переходу права власності до набувача (аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 05.09.2018 у справі N? 910/1356/13). У силу принципу Nemo plus iures transferre potest quam ipse habet ("Hixто не може передати більше прав, ніж має сам"), у даному випадку не виникає право власності й у майбутніх набувачів. При цьому слід зауважити, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, на право витребувати в набувача це майно (постанова Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі N? 6-2069 цс 16). Також Верховний Суд звертається до позиції Великої Палати Верховного Суду (постанова від 22.06.2021 у справі N? 334/3161/17, пункт 64), згідно з якою у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Частиною 3 ст. 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Стаття 388 ЦК України передбачає випадки та обставини, при яких власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача, а саме визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В даному випадку прокурор звертається з позовом з метою захисту інтересів держави в особі територіальної громади, оскільки захист таких інтересів полягає у тому, що відповідачем порушено вимоги законодавства у сфері власності. Зокрема, належним способом захисту порушеного права власності територіальної громади буде витребування майна. Обираючи такий спосіб захисту, прокуратура виходить з того, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов?язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. Право власності на майно, яке зареєстровано за відповідачем, виникло поза волею власника, та без відповідної правової підстави, що встановлено рішенням господарського суду Харківської області та постановою Східного апеляційного господарського суду у вищевказаній справі. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 04.07.2018 (справа N?653/1096/16-ц), предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально- визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до чуже майно (п. 1 ч. 1 ст. 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об?єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння. Особа, яка зареєструвала право власності на об?єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Так, ст. 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов?язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із п. 3 ч. 1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому, Харківська міська рада, якій належить спірне нерухоме майно в силу постанови Східного апеляційного господарського суду, не була стороною спірних договорів, у зв?язку з чим, відповідне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Після набуття [PERSON] у спадщину спірні нежитлові приміщення, останньою відчужено [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень з умовою про розстрочення платежу від 21.10.2022, тобто за відплатим договором, а тому може були витребуване у будь-якому випадку у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст.388 ЦК України. Підставність вимог про витребування майна у добросовісного набувача за таких обставин підтверджується правовою позицією Верховного Суду У країни, викладеною в постанові від 11.02.2015 по справі N?б-1 цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦІК України є обов?язковою для судів, і згідно ч.2 ст.214 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Застосування вказаного способу захисту порушених інтересів узгоджується також з роз?ясненнями, наведеними в пунктах 21-26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 N?5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Зокрема, згідно вказаних роз?яснень, коли майно придбане за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст.388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Згадані роз?яснення, в свою чергу, узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01.07.2015 по справі N?6-619цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов?язковою для судів, і згідно ч.2 ст.214 ЦІК України враховується судом при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Верховний суд у постанові від 30.01.2018 у справі N?756/5793/15-ц, не відступаючи від правових позицій Верховного суду України, викладених у постановах: N? 6-107 цс 12 від 7 листопада 2012 року, N? 6-348 цс 15 від 10 червня 2015 року, N? 6-67 цс 15 від 13 травня 2015 року зазначив, що оскільки добросовісне набуття в розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Відповідно до абз.5 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N?9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Встановлений ст.388 ЦК України механізм витребування власником майна у добросовісного набувача не може розглядатися як протиправне позбавлення права власності в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідної практики Європейського суду з прав людини, оскільки випадки та умови такого витребування обмежені національним законодавством. Правильне застосування законодавства, його дотримання у цивільних правовідносинах незаперечно становить суспільний інтерес. У даному випадку суспільний інтерес полягає у витребуванні майна на користь територіальної громади відповідно до механізму, встановленого національним законодавством. Отже, звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття майна з володіння територіальної громади. У зв?язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Витребуванням майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юридичного захисту свого цивільного права. Таким чином, гарантії, передбачені ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушуються. Відповідно до п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно ч.2 ст.45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, подає, зокрема, позовну заяву. Одночасно, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначені підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб?єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі N?1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної економічної інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб?єктів права власності та господарювання тощо. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не підлягають точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 по справі N?806/1000/17). Прокурор набуває право на реалізацію своїх функцій, визначених законом, якщо відповідний суб?єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб?єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є належною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з?ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб?єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб?єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб?єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. У справах за позовами прокурорів, заявлених в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова ВСУ від 21.02.2018 у справі N?553/3280/16-а). Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 26.05.2020 по справі N? 912/2385/18 зазначає, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність обєктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальна громада - жителі, об?єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», однією з форм місцевого самоврядування є представництво спільних інтересів територіальних громад сіл, селиш, міст через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об?єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб?єктів. Об?єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб?єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Згідно зі ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним з основних принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування. Відповідно до Статуту територіальної громади міста Харкова, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 04.07.2007 N?121/07 та зареєстрованого згідно свідоцтва N? 2 від 16.07.2007 Харківським міським управлінням Міністерства юстиції України, міська рада є представницьким органом територіальної громади, що здійснює від її імені та в її інтересах функції та повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України і законами України, а також приймає від її імені рішення. Оскільки, уповноважений орган - Харківська міська рада, до цього часу не вжила заходів щодо визнання спірного договору недійсним та витребування майна на користь територіальної громади, то у прокурора виникли правові підстави, передбачені положеннями статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» для представництва інтересів держави в особі міської ради в суді. Окрім того, Харківська міська рада була учасником розгляду судової справи N? 922/318/20, отримувала на свою адресу оригінали ухвал, рішень та постанов господарського суду Харківської області, Східного апеляційного господарського суду, та протягом тривалого часу після його завершення жодних заходів щодо витребування спірних приміщень на свою користь не вживала.. Крім цього, при розгляді судової справи N? 922/318/20 Харківська міська рада заперечувала проти задоволення позову. Зокрема, 16.03.2021 набрало законної сили рішення щодо незаконно проведеної приватизації спірних приміщень [PERSON] , після цього [PERSON] набуто в спадщину останні та відчужено за відплатним договором [PERSON] . Таким чином, невжиття заходів щодо своєчасного витребування майна призведе до його втрати. Вищевказане свідчить про невиконання уповноваженим органом - Харківською міською радою своїх повноважень та є підставами для представництва інтересів держави органами прокуратури в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Крім того, у постанові Великої палати Верховного суду від 15.10.2019 у справі N? 903/129/18, зазначено, що сам факт не звернення належного позивача повноваження, у зв?язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Таким чином у окружної прокуратури наявні підстави для звернення до суду із відповідним позовом. У зв?язку з цим, Харківську міську раду повідомлено листом, в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», про пред?явлення відповідного позову. Матеріали справи містять заяву Харківської міської ради про відмову від позову та заяву про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 49 ЦПК України передбачано право позивача у справі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Поряд з цим, відповідно до ч. 4 ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України навіть відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті. Звернення прокурора до суду у даній справі спрямоване на дотримання встановлених Конституцією України принципів верховенства права та законності, а також задоволення суспільної потреби у дотриманні вимог чинного законодавства під час відчуження об`єктів нерухомості з комунальної власності. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08.02.2019 у справі № 915/20/18 «інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи». Ці висновки узгоджуються і з положеннями Закону. Так, за змістом ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування. Таким чином, інтереси Харківської міської територіальної громади на ефективне використання комунального майна повністю збігаються з інтересами держави. Крім того, з огляду на висновки, викладені Європейським судом з прав людини у рішенні в справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, питання правомірності відчуження об`єктів нерухомості з комунальної власності становлять не тільки державний, а й суспільний інтерес. Обставини, на котрі посилається представник Харківської міської ради як на підставу для відмови від позову та закриття провадження, та застосування строку позовної давності не знаходять свого підтвердження, оскільки відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті. Слобідською окружною прокуратурою оскаржено рішення Харківської міської ради від 21.02.2018 Л? 1008/18, договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.10.2018, однак [PERSON] , під час судового розгляду справи, про незаконну приватизацію спірних нежитлових приміщень відчужив на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу від 17.03.2020 вказані нежитлові приміщення з метою уникнення виконання рішення суду та здійснення стягнення на спірне майно. Зокрема, 16.03.2021 набрало законної сили рішення щодо незаконно проведеної приватизації спірних приміщень [PERSON] , після цього [PERSON] набуто в спадщину останні та відчужено за відплатним договором [PERSON] . Таким чином, твердження заявника про те, що позивач мав можливість довідатися 23.10.2018 року про порушення прав та укладення договору купівлі-продажу від 17.03.2020, отримання свідоцтва про право на спадщину від 03.11.2021 та укладення договору купівлі-продажу з мовою про розстрочення платежу від 21.10.2022, не відповідають дійсності та суперечать положенням вищевказаного законодавства. Таким чином, у разі подання позову суб?єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб?єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, правовідносинах. уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Богдель проти Литви», ЄСПЛ підтримав позицію Верховного Суду Литви відносно початку перебігу строку давності, а саме - якщо справа стосувалася держави, то позовна давність починається із дня, коли відповідний орган «здобув достатні докази для того, щоб довести, що публічний інтерес було порушено». Таким чином, як зазначалося вище, необхідні для виявлення порушень норм законодавства прокурором отримано лише після набрання законної сили рішення щодо незаконно проведеної приватизації спірних приміщень [PERSON] , тобто з 16.03.2021, тобто саме з цього часу прокурор здобув докази на підтвердження своєї правової позиції у спорі, а отже набув можливість звернутися з відповідним позовом до суду за захистом порушеного права та відповідно не пропустив строк позовної давності. Заяву Харківської міської ради про відмову від позову від 22.03.2023 року та заяву про застосування строку позовної давності від 22.03.2023 року суд вважає за необхідне залишити без задоволення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У частині першій статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Отже, суд приходить до висновку, про прийняття судом рішення про задоволення позову. Питання про розподіл судових витрат по справі суд вирішує відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 7728,38 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved