Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із даним позовом, в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 09 жовтня 2016 року двоє невідомих чоловіків у під`їзді будинку [ADDRESS] , де вона постійно проживає, погрожуючи їй пістолетом та її малолітньому сину [PERSON] , [INFO] вимагали за два дні повернути борг 5000 дол. США, розписка з приводу якого була написана нею ще у грудні 2014 року на 1000 дол. США. Так як, під загрозою життя її сина, вона була змушена повернути 5000 дол. США як найшвидше, тому в той же день в мережі інтернет знайшла оголошення [PERSON] з текстом стосовно того, що вона здійснює позику коштів під проценти. Перебуваючи у шоковому стані вона зателефонувала Відповідачу 1. Після чого, як під час розмови [PERSON] дізналась, що вона має двокімнатну квартиру у будинку [ADDRESS] , яка була подарована їй її батьками , остання погодилась надати їй позику у розмірі 5000 дол. США під заставу її квартири та повідомила про необхідність документів на квартиру та призначила зустріч 10 жовтня 2016 року у нотаріальній конторі приватного нотаріуса Пахомової Н.І. в приміщенні [ADDRESS] . Підходячи до нотаріальної контори вона побачила двох чоловіків , які вимогалаи від неї гроші. Відповідач 1 та її син [PERSON] зустрілись зі мною у нотаріальній конторі, де нотаріус [PERSON] надала їй для ознайомлення копію договору, точніше тільки його другу сторінку, після ознайомлення надала вже роздруковану на нотаріальному бланку другу сторінку договору, як тоді вона вважала договору застави і прикриваючи текст рукою наполягала на його підписанні. Після чого у присутності нотаріуса та сина [PERSON] вона отримала 5000 дол.США. перебуваючи у шоковому стані вона підписала договір не розуміючи, що це насправді був договір купівлі-продажу її квартири. Крім того, через декілька днів телефонував нотаріус з проханням поставити підпис у книзі реєстрації нотаріальних дій, бо підпису її не було та не має даний момент. Нічого не підозрюючи остання сплачувала комунальні платежі та один раз на три дні навідувалась до квартири , але 06 серпня 2017 року вона не змогла потрапити до квартири , оскільки були змінені замки. Лише після цього вона дізналась , що підписала договір купівлі-продажу, а не застави. Доказом, що її ввели в оману є записи розмов приватного нотаріуса. Крім того, вона не мала наміру продавати квартиру так як має малолітнього сина та чекає ще на дитину. Тому вважає, що договір недійсний, оскільки укладений без дозволу органу опіки та піклування. Також, договір не був спрямований на настання реальних наслідків, а саме на перехід права власності, коштів за договором вона не отримувала , а отже договір купівлі-продажу приховав інший правочин і є удаваним правочином та був вчинений під впливом обману. У зв`язку із чим просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 10.10.2016 року, що укладений [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON] ) та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., в реєстрі за №4113; застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2016 року, що укладений [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON] ) та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., в реєстрі за №4113; стягнути судові витрати. Крім того, згідно пояснень до позовної заяви [PERSON] крім викладеного у позові, вказала, що в кінці жовтня 2014 року її колишній чоловік зателефонував і розповів, що хочу взяти гроші у борг для придбання автомобіля і сказав, що треба вийти до магазину «Варус» і там будуть чекати двоє чоловіків ,які передадуть грошові кошти. Вона сіла в автомобіль та написала розписку про отримання у борг 1000 дол. США. Цього ж дня вона віддала грошові кошти своєму чоловікові. У грудні 2015 року зателефонував невідомий чоловік і сказав, що у мене борг, вона повідомила , що гроші у колишнього чоловіка. У березні 2016 року її бабуся повідомила, що її розшукував невідомий чоловік і бабуся сказала, де вона мешкає. 09.10.2016 року вона вийшла до магазину і на зустріч у під`їзді будинку були двоє чоловіків, я ким вона писала розписку . Один із чоловіків взяв її сина за шию та погрожуючи пістолетом запропонував повернути борг і сказали, якщо не поверне вже 5000 дол. США вони спалять будинок батька та вб`ють сина. Вона злякалась та погодилась на їх умови. Знайшла об`яву в мережі інтернет про можливість отримання позики [PERSON] погодилась надати грошові кошти під заставу її квартири. 10.10.2016 року біля нотаріальної контори вона знов побачила чоловіків, які дали їй 1000 дол. США у борг. [PERSON] та її син [PERSON] зустрілись з нею у нотаріальній конторі, де нотаріус [PERSON] надала їй другу роздруковану сторінку, як тоді вона вважала договір застави і прикриваючи рукою текст нотаріус наполягала на його підписанні і перебуваючи у шоковому стані вона підписала договір. Після підписання договору через декілька днів телефонував син [PERSON] і казав, що я розписалась у книзі реєстрації. Вона відмовилась і дзвінки припинились. Вона 1- грудня 2016 року вона зустрілась з [PERSON] та віддала проценти у сумі 400 дол.США як проценти за користування грошима. Більше вона відсотки не сплачувала, оскільки не мала коштів. 26 липня 2017 року поїхали на море та повернулись 06 серпня 2017 року і чоловік не зміг відкрити двері та як замки були змінені і вони поїхала ночувати до її батька. 07 серпня 2017 року вони з чоловіком поїхали до квартири та змінили замки і побачили , що зникли її особисті речі і вона зателефонувала до поліції. Коли вони вийшли на вулицю то побачили [PERSON] та її сина і 15 чоловіків спортивної статури. [PERSON] повідомила, що вона незаконно змінила замки і що вона викликала поліцію і пред`явила поліції договір купівлі-продажу, після чого поліція повідомила , що вона не має права на квартиру і вони поїхали. Вона не хотіла залишати квартиру, однак їй погрожували фізичною розправою і забравши особисті речі вона вимушена була піти. На другий день вона з чоловіком поїхала до нотаріуса, однак остання не надала їй копію договору та її татові. На другий день її чоловік зустрівся з [PERSON] і запропонував заплатити 15 00 дол. США , але її чоловік відмовився. Потім знов прийшла до нотаріуса і просила поговорити з [PERSON] і остання поспілкувавшись повідомила, що з [PERSON] по залогам квартири більше працювати не буде і що Аннет хоче, щоб їй повернули 13000 дол. США. Потім з Аннетою зустрівся батько і вимагав повернути особисті речі, [PERSON] погодилась за умови сплати комунальних послуг на суму 6952,20 грн. і вони погодились і вони ввезли речі , а [PERSON] написала розписку, що претензій не має. Після чого, вона звернулась до суду. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, представник відповідач 1 адвокат Шаповалов І.В. надав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Свої заперечення представник мотивував тим, що…..10 жовтня 2016 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири, розташованої на другому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку, загальною площею 43,4 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ., посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. за реєстровим № 4113. Свідченням особистого підписанням договору купівлі-продажу Позивачкою є її особистий підпис, який належить їй, що підтверджується висновком експерта Кропивницького відділення КНДІСЕ №789/790/1664/21-27 від 27.04.2021 року. Більш того, [PERSON] сплатила 4596,50 грн. в якості сплати податку на дохід фізичних осіб від продажу нерухомого майна, квитанція АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №733991 віл 10.10.2016 року ( Квитанція наявна в матеріалах справи), а Відповідач сплатила 919, 30 грн., в якості сплати страхового внеску до ПФУ за договір купівлі-продажу, згідно з умовами Договору, що підтверджується квитанцією №097203. Таким чином, дії Позивача, які передували укладенню договору (надання всіх документів для укладення договору) та після підписання та прочитання договору свідчать про розуміння сутті договору та про наявність волі на його укладення, а у свою чергу Відповідач 1 [PERSON] була добросовісним контрагентом, яка не вводила в оману, надала необхідні документи, у тому числі в матеріалах нотаріальної справи наявна згода чоловіка [PERSON] на укладення договору. Доказів введення в оману Позивачем не надано та до матеріалів цивільної справи не долучено. Крім того, в обґрунтування позовних вимог за клопотання позивача було призначено судову психологічну експертизу. При цьому, у вказаній справі було призначено не судово-психіатричну , а судову психологічну експертизу, за висновками якої не було вказано на абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Більш того, в матеріалах справи міститься Витяг з ЄДРДР у кримінальному провадженні №12018040230000449 за правовою кваліфікацією ч.1 ст. 190 КК України, згідно якого кримінальне правопорушення за заявою [PERSON] закрито на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України, а саме встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення; і вказаний висновок експерта не містить категоричного. Таким чином, вище наведе свідчить про чітке усвідомлення своїх дій Позивачем свідчить: надання своїх документів, а саме паспорту громадянки України . РНОКПП, правовстановлюючих документів на спірну квартиру (договір дарування, технічний паспорт), звіт по оцінку майна, сплата податку з доходу на продаж нерухомого майна (квитанція), особистий підпис у Договорі купівлі-продажу. Крім того, власна недбалість позивачки при ознайомленні зі змістом договору не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Крім того, для вчинення правочину була надана довідка про те, що у спірній квартирі ніхто не зареєстрований. Позивач особисто для вчинення оспорюваного договору надала Договір дарування на підставі якого належала їй спірна квартирою, свій паспорт, ідентифікаційний код. Крім того, для укладення Договору позивачем було надано Звіт про оцінку ТОВ «АТРІ ГРУП». Зі звіту про оцінку вбачається, що підставою для проведення оцінки є Договір №161010-01 від 10.10.2016, замовник [PERSON] . При цьому, позивачем не доведено, що укладаючи договір купівлі-продажу належної їй квартири, вони помилилися щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, не розуміючи, що укладають договір купівлі-продажу, а не договір Іпотеки (застави). Крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що її волевиявлення під час укладення договору купівлі-продажу не було вільним і не відповідало її внутрішній волі та те, що воля сторін була спрямована на встановлення якихось інших, відмінних від договору купівлі-продажу, відносин , а матеріали справи свідчать саме про відносини з продажу спірної квартири. При цьому, Позивачем взагалі не надано доказів наявності у неї неповнолітньої дитини, доказів проживання у спірній квартирі, натомість у матеріалах наявна довідка про відсутність зареєстрованих осіб у спірній квартирі. Таким чином, вказаний договір не може бути недійсним, оскільки квартира не належала дитині та вона не користувалась неб, більш того не зрозуміло чи взагалі наявна вказана дитина. Тобто, оспорюваний правочин не суперечив його інтересам, як малолітньої дитини, не звужував обсяг його майнових прав. Враховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, то і судові витрати понесені позивачами по справі покладаються на них. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, представник відповідач 2 приватний нотаріус Пахомова Н.І. надала заперечення на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Свої заперечення мотивувала тим, що відповідно до п.3 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року нотаріус не може бути відповідачем у вказаній цивільній справі, а лише третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог. Крім того, оспорюваний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. 10.10.2016 року до неї звернулась Позивачка з проханням посвідчити договір купівлі-продаж, а Відповідач 1 заявила бажання прийняти у власність, а не передати в іпотеку належну позивачу квартиру. Позивач заявила, що у неї відсутня заборгованість зі сплати комунальних платежів, у квартирі ніхто не зареєстрований, не має осіб, які мають право власності або право користування на квартиру, що підтверджено особистим підписом [PERSON] , а також згідно довідки ЖБК «Автомобіліст» від 10.10.2016 року. Позивач оплачує всі витрати пов`язані з оформленням договору. [PERSON] надала паспорт [NUMBER] , кратку платника податку, договір дарування, посвідчений приватним м нотаріусом за №983, довідку про те, що у квартирі ніхто не зареєстрований, звіт про оцінку нерухомого майна від 10.10.2016 року, квитанцію ПАТ КБ «Приватбанк» 10.10.2016 про сплату податку на доход з фізичних осіб від продажу нерухомого майна у розмірі 4596,50 грн. [PERSON] надала паспорт [NUMBER] , дублікат картки платника податку, свідоцтво про укладення шлюбу з [PERSON] , квитанцію по сплату внеску до Пенсійного фонду України у розмірі 919,30 грн. Одночасно звернувся [PERSON] , який надав згоду на купівлю дружиною [PERSON] спірної квартири шляхом подання заяви. Нотаріусом було роз`яснено законодавство щодо визнання угод недійсними, юридичне значення та наслідки вчинення вище вказаного правочину. Роз`яснено права та обов`язки сторін за договором купівлі-продажу , що підтверджується підписами сторін. Сторони договори підтвердили, що діють добровільно. Договір не носить фіктивного та удаваного характеру, усвідомлюють значення своїх дій та не помиляються щодо обставин правочину, жодна із них не є недієздатною та підтвердили , що однаково розуміють зміст та юридичне значення правочину. . У тексті договору зафіксовано усі істотні умови договору , що стосується купівлі-продажу квартири, саме купівлі-продажу, а не іпотека. Нею було перевірено відсутність заборони на відчуження., тобто сторони надали всі необхідні документи для укладення та посвідчення договору купівлі-продажу. При цьому, у приміщенні, що є їх робочим місцем, крім продавця та покупця та чоловіка покупця сторонніх осіб, які б спілкувались зі сторонами правочину не було. У неї були відсутні будь-які сумніви у тому , що сторони діють добровільно, без будь-якого примусу. Жодна із сторін не звернулась із проханням відмовити у вчиненні нотаріальної дії. У її присутності Позивач ознайомилась з проектом договору купівлі-продажу на першій та другій сторінці, підтвердила, що отримала грошові кошти за продаж квартири у розмірі 91930 грн. Тест договору було перенесено на спеціальний бланк нотаріальної дії та сторони поставили особисті підписи. Обидва рази під час ознайомлення , вона не наполягала на його підписанні. Сторони мали вільний доступ до тексту проекту та кінцевих текстів обох примірників договорів купівлі-продажу. Скрізь по тексту написано «продавець», «покупець», договір «купівлі-продажу», а не позичальник, «іпотекодавець», «позикодавець, «іпотекодержатель». Нею було надано , реєстр для реєстрації нотаріальних дій, [PERSON] поставила підписи в реєстрі, а продавець [PERSON] заявила, що їй терміново необхідно вийти до вбиральні, зайшла до вбиральні , а потім швидко вийшла на двір та розписалась в реєстрі та не одержала нотаріально засвідчену копію договору купівлі-продажу. В подальшому вона два рази телефонувала позивачу, яка про це та нею було вказує і у своєму позові. Після підписання договору , за заявою [PERSON] про реєстрацію права власності було зареєстровано право власності. 11.08.2017 року до неї прийшла Позивач та просила їй надати копію спірного договору . Нотаріусом було видано копію договору з архіву. Потім вона звернулась до неї про надання усної консультації, оскільки з її слів їй у борг дав син [PERSON] і вона порадила їй у випадку звернутись до суду. Потім у серпні 2017 року вона знов прийшла до приміщення нотаріальної контори і знов повідомила, що нібито позичала гроші у [PERSON] та що нібито внаслідок примусу замість договору позики уклала договір купівлі-продажу. Під час укладання договору сина курінного [PERSON] у приміщенні нотаріальної контор не було. Після чого, вона надала їй докладну консультацію та лише після подання позову дізналась, що під час консультацій таємно, без її відома велись аудіозаписи. На цих копіях всі аудіозаписи викладені неповно, змонтовані, багато тексту вирізано із контексту і трактуються позивачем на суб`єктивний розсуд. Здійсненні аудіозаписи є незаконними та є порушення таємниці вчинення нотаріальних дій. Зазначила, що під час вчинення нотаріальних дій вона діяла правомірно, не порушуючи норм чинного законодавства, у зв`язку із чим просила у задоволенні позову відмовити. Представник Позивача адвокат Дашко А.А., через підсистему «Електронний суд» надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд розглядати справу без участі Позивача та його представника, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача 1 адвокат Шаповалов І.В. заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Позивач, Відповідач 1, Відповідач 2 приватний нотаріус Пахомова Н.І. у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.08.2017 року відкрито провадження. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.10. 2018 року, справу передано для розгляду судді Бутенко М. В. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.10.2018 року прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.12.2018 року провадження у справі було зупинено до прийняття рішення по кримінальному провадженню № 12018040230000449. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.05.2019 року провадження по цивільній справі № 216/3991/17 відновлено. Згідно розпорядження заст. керівника апарату Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Подгородньої І.В. № 777/24 від 26.12.2024 року, цивільна справа № 216/3991/17, пров. № 2/216/29/25, відповідно до п. 2.3.50 "Положення про автоматизовану систему документообігу суду", шляхом повторного перерозподілу, передана судді Стартановичу Д.В. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.01.2025 року прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.01.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В ході розгляду справи заявлялись наступні клопотання: - -позивачем [PERSON] заява про забезпечення позову, яке ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.11.2017 року задоволено; клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду від 07.10.2019 року задоволено; про призначення судової почеркознавчої експертизи; про призначення судово-психологічної експертизи, які ухвалами суду від 12.08.2020 року задоволені та призначено експертизи. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Тлумачення змісту статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] на підставі Договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Андрух І.В., зареєстрованого в реєстрі за №983 належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , загальною площею 43,5 кв. м.. 10 жовтня 2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири, розташованої на другому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку, загальною площею 43,4 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ., посвідчений приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. за реєстровим № 4113. Згідно з пунктом 3 договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 91 930 грн, які продавець отримала повністю від покупця до підписання договору. Відповідно до пункту 5 договору Продавець свідчить, що вищевказана квартира до цього часу нікому не продана, не подарована, не є предметом обміну, найму, позички, не внесена до статутного капіталу юридичних осіб, під забороною на відчуження не перебуває, прав щодо неї у інших осіб не маж, також квартира є повністю придатною для її використання за цільовим призначенням, продавець свідчить, що квартира не є предметом спільного сумісного майна подружжя, є її особистою приватною власністю. Малолітні та неповнолітні діти, недієздатні та обмежено дієздатні особи не мають права власності або права користування квартирою, правочин не суперечить їх правам та інтересам. Згідно з пунктами 7, 12 договору законодавство щодо визнання угод недійсними, юридичне значення та наслідки вчинення нотаріальної дії , зміст ст.ст. 650-668, 674, 681, 687, 693, 700, 706, 708-711 ЦК України, ст.ст. 60-65, 74 Сімейного кодексу України, ст. 172 Податкового кодексу України, права та обов`язки сторін за цим договором, нотаріусом особисто роз`яснено сторонам. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, а також стверджують , що повністю усвідомлюють значення своїх дій , не помиляються щодо обставин правочину, ні одна із сторін навмисно не ввела другу в оману, щодо обставин. Підстави визнання угод недійсними нотаріусом сторонам роз`яснено. Сторони підтверджують , що вони однаково розуміють зміст та юридичне значення правочину купівлі-продажу. З текстом правочину сторони ознайомлені. Згідно з пунктами 7, 12 договору законодавство щодо визнання угод недійсними, юридичне значення та наслідки вчинення нотаріальної дії , зміст ст.ст. 650-668, 674, 681, 687, 693, 700, 706, 708-711 ЦК України, ст.ст. 60-65, 74 Сімейного кодексу України, ст. 172 Податкового кодексу України, права та обов`язки сторін за цим договором, нотаріусом особисто роз`яснено сторонам. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, а також стверджують , що повністю усвідомлюють значення своїх дій , не помиляються щодо обставин правочину, ні одна із сторін навмисно не ввела другу в оману, щодо обставин. Підстави визнання угод недійсними нотаріусом сторонам роз`яснено. Сторони підтверджують , що вони однаково розуміють зміст та юридичне значення правочину купівлі-продажу. З текстом правочину сторони ознайомлені. В засвідчувальному написі приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Пахомова Н.І. вказала, що договір підписано сторонами в її присутності, особу сторін встановлено, їх дієздатність та належність [PERSON] відчужуваної квартири перевірено. Податок на доходи фізичних осіб від продажу нерухомого майна у сумі 4596,50 грн. сплачено [PERSON] , що підтверджується копією квитанції ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» №733991 від 10.10.2016 року. [PERSON] сплатила 919, 30 грн., в якості сплати страхового внеску до ПФУ за договір купівлі-продажу, згідно з умовами Договору, що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» №097203. На виконання ухвали суду 23.07.2020 року до канцелярії суду від приватного нотаріуса Криворізького нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] було надано нотаріально завірену копію матеріалів договору купівлі-продажу на підставі яких нею 10.10.2016 року було посвідчено договір купівлі-продажу, що оскаржується, зокрема Договір купівлі-продажу від 10.10.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. за реєстровим № 4113 (т. 1 а.с. 165-166), квитанція ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» №097203 про сплату [PERSON] 919,30 грн. як страховий внесок до ПФУ згідно договору купівлі-продажу (т.1 а.с. 167), квитанція ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» №733991 про сплату [PERSON] 4596,59 грн. як податок на дохід фізичних осіб від продажу нерухомого майна (т.1 а.с. 167), квитанція ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» №849270 про сплату [PERSON] 34 грн. за Витяг з державного реєстру нерухомого майна (т.1 а.с. 167), Інформаційна довідка з Єдиного реєстру нерухомого майна №70105261 (т.1 а.с. 172), Інформаційна довідка з Єдиного реєстру нерухомого майна №70105411 (т.1 а.с. 173), Витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №50484327 (т. 1 а.с 174), Довідка ЖБК «Автомобіліст», Договір дарування посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Андрух І.В., зареєстрованого в реєстрі за №983 , Інформаційні довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів №109885585, 109885601, копія паспорту та РНОКПП на ім`я [PERSON] , копія паспорту та РНОКПП на ім`я [PERSON] , заява [PERSON] про надання згоди від 10.10.2016 року, копія паспорту та РНОКПП на ім`я [PERSON] , копія свідоцтва про укладення шлюбу , копія звіту про оцінку нерухомого майна з додатками. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] , як на підставу захисту своїх порушених прав посилалася на те, що вона не виявляла бажання продавати свою квартиру, а 10.10.2016 року вона думала, що підписує договір застави. Більш того, грошей за цим договором від відповідача вона не отримувала та договір було укладено під впливом обману. Крім того, договір вчинено без дозволу органу опіки та піклування. Отже, як доказ наявності помилки позивача при укладенні договору купівлі-продажу квартири, є покази самої позивачки, в той же час, позиція позивача не визнана відповідачем, та згідно відзиву заявлено про обізнаність позивача про його умови та наслідки, як укладеного після досягнення всіх істотних умов між сторонами, що також підтверджено було позивачем 10 жовтня 2016 року у присутності нотаріуса який посвідчував цей договір. Крім того, для вчинення правочину була надана довідка ЖБК «Автомобіліст» про те, що у спірній квартирі ніхто не зареєстрований. Позивач особисто для вчинення оспорюваного договору надала Договір дарування на підставі якого належала їй спірна квартирою, свій паспорт, ідентифікаційний код. Крім того, для укладення Договору позивачем було надано Звіт про оцінку ТОВ «АТРІ ГРУП». Зі звіту про оцінку вбачається, що підставою для проведення оцінки є Договір №161010-01 від 10.10.2016, замовник [PERSON] . Посилання позивача, що звіт не проводила не відповідає дійсності та спростовується Звітом про оцінку, доказів щодо не укладання договору про проведення оцінки позивачем не надано. Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору купівлі-продажу замість підписання заяви про небажання нею придбати частку у праві спільної часткової власності на домоволодіння та земельну ділянку, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі 44/100 часток нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-пролажу та продовження позивачем проживати у спірному домоволодінні після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та статей 203 і 655ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим". У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229ЦК України та вказано, що "під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)". Укладаючи оспорюваний договір, позивач була дієздатною особою та усвідомлювала наслідки вчинення таких дій, та її волевиявлення було направлено на настання реальних наслідків. Зазначена обізнаність позивача підтверджена, в тому числі, і діями самого позивача по підготовці до вчинення спірного правочину. Таким чином, дії Позивача, які передували укладенню договору (надання всіх документів для укладення договору) та після підписання та прочитання договору свідчать про розуміння сутті договору та про наявність волі на його укладення, а у свою чергу Відповідач 1 [PERSON] була добросовісним контрагентом, яка не вводила в оману, надала необхідні документи, у тому числі в матеріалах нотаріальної справи наявна згода чоловіка [PERSON] на укладення договору. Доказів введення в оману Позивачем не надано та до матеріалів цивільної справи не долучено. З огляду на викладене, позивачем не доведено, що обман ( помилка), про яку вона зазначає у своєму позові мала місце саме на час укладання оспорюваного договору. Крім того, свідченням особистого підписанням договору купівлі-продажу Позивачкою є її особистий підпис, який належить їй, що підтверджується висновком експерта Кропивницького відділення КНДІСЕ №789/790/1664/21-27 від 27.04.2021 року. Згідно висновку експерта Кропивницького відділення КНДІСЕ №789/790/1664/21-27 від 27.04.2021 року, підпис в імені [PERSON] у договорі купівлі-продажу квартири від 10.101.2016 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. та зареєстрованому в реєстрі за №4113 від 10.10.2016 року, який міститься зі зворотної сторони в графі «Продавець:___», виконаний рукописним способом, пастою кулькової ручки, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Рукописний запис « [PERSON] » у договорі купівлі-продажу квартири від 10.10.2016 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. та зареєстрованому в реєстрі за №4113 від 10.10.2016 року, який міститься зі зворотної сторони в графі «Продавець:___» виконаний [PERSON] . Підпис від імені [PERSON] у договорі купівлі-продажу квартири від 10.101.2016 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. та зареєстрованому в реєстрі за №4113 від 10.10.2016 року, який міститься зі зворотної сторони в графі «Продавець:___» виконаний самою [PERSON] у звичних, відносно звичних умовах (стані). Крім того, в обґрунтування позовних вимог за клопотання позивача було призначено судову психологічну експертизу. Згідно висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи у цивільній справі , складеного експертом КВ КНДІСЕ №3433/20-27 : 1. Виявлені під час дослідження індивідуально-психологічні особливості такі як підвищена сугетивність (навіюваність), поступливість , безконфліктність, надмірна чутливість до зауважень, вразливість, глибокі переживання найменших неприємностей та враховуючи особливість і загострення під впливом психотравмуючих факторів як погрози та омана в умовах мікросоціального зв`язку з іншими особами, призвели до виникнення такого емоційного стану, коли [PERSON] не спроможна була усвідомлювати реальний зміст власних дій та повною мірою свідомо керувати ними і передбачати їх наслідки під час укладання 10 жовтня 2016 року договору купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. в реєстрі №4113. 2. Нестабільний психоемоційний стан [PERSON] , . напряму залежав від обставин досліджуваної події (прямих погроз та залякувань розправо з рідними), під впливом яких 10 жовтня 2016 року укладався договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. в реєстрі №4113. Під тиском малознайомих людей, які сплановано та обачливо маніпулювали емоційним станом та поведінкою [PERSON] призвело до дезорганізації останньої у незнайомому місці, розгубленості, підлеглості, безпорадності та переключення уваги на дії, які вона виконувала під контролем малознайомих людей, виконуючи їх вказівки (швидко та чітко вказували місце підпису без можливості ознайомлення з повним текстом договору , отримання грошей на які чекала [PERSON] , щоб розрахуватись з боргом та надією на припинення погроз в її адресу та сім`ї). 3. Аналіз індивідуально-психологічних особливостей під експертної, її негативний психоемоційний стан в момент досліджуваної події, який за експертною оцінкою сформувався під впливом визначених обставин , вказує на те, що Сванідзе не здатна була повною мірою усвідомлювати фактичний зміст власних дій та їх наслідків під час укладання 10 жовтня 2016 року договору купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. в реєстрі №4113. 4. З урахуванням психотравмуючих обставин (погрози, омани), наслідком яких стали зміни в психічній діяльності підекспертної (стрес, тривога, напруга, а також вплив на поведінку юридично значимої ситуації певних індивідуально-психологічних особливостей у вигляді підвищеної сугетивності, підкорюваності, поступливості., залежності), [PERSON] не здатна була повною мірою усвідомлено приймати рішення та повною мірою усвідомлено реалізовувати його при укладанні 10 жовтня 2016 року договору купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. в реєстрі №4113. При цьому, статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови. Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Такі правові висновки є незмінними та у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження № 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18). При цьому, у вказаній справі було призначено не судово-психіатричну , а судову психологічну експертизу, за висновками якої не було вказано на абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Більш того, в матеріалах справи міститься Витяг з ЄДРДР у кримінальному провадженні №12018040230000449 за правовою кваліфікацією ч.1 ст. 190 КК України, згідно якого кримінальне правопорушення за заявою [PERSON] закрито на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України, а саме встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення; і вказаний висновок експерта не містить категоричного. Про чітке усвідомлення своїх дій Позивачем під час укладення оспорюваного договору свідчить: надання своїх документів, а саме паспорту громадянки України . РНОКПП, правовстановлюючих документів на спірну квартиру (договір дарування, технічний паспорт), звіт по оцінку майна, сплата податку з доходу на продаж нерухомого майна (квитанція), особистий підпис у Договорі купівлі-продажу. Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників. Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов`язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши при розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Встановивши при розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. При цьому, позивачем не доведено, що укладаючи договір купівлі-продажу належної їй квартири, вони помилилися щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, не розуміючи, що укладають договір купівлі-продажу, а не договір Іпотеки (застави) або позики. Крім того, Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що її волевиявлення під час укладення договору купівлі-продажу не було вільним і не відповідало її внутрішній волі та те, що воля сторін була спрямована на встановлення якихось інших, відмінних від договору купівлі-продажу, відносин , а матеріали справи свідчать саме про відносини з продажу спірної квартири, а з тексту оспорюваного договору чітко вбачається найменування сторін договору , а саме «Продавець» та «Покупець». Звертаючись до суду з позовом, Позивач також посилалась на те, що вона має малолітнього сина, однак правочин укладено без дозволу органу опіки та піклування. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Укладення батьками малолітньої (неповнолітньої) дитини договору купівлі-продажу, предметом якого є житло, в якому вони проживають, без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» заборону. Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940цс15), який підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21), а також Верховним Судом у постановах: від 20 листопада 2019 року у справі № 520/15250/15-ц (провадження № 61-31644св18), від 20 травня 2020 року у справі № 760/15341/16-ц (провадження № 61-48978св18), від 17 червня 2020 року у справі № 727/5978/14-ц (провадження № 61-38141св18). Отже, дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору недійсним. При цьому, Позивачем взагалі не надано доказів наявності у неї неповнолітньої дитини, доказів проживання у спірній квартирі, натомість у матеріалах наявна довідка про відсутність зареєстрованих осіб у спірній квартирі. Таким чином, вказаний договір не може бути недійсним, оскільки квартира не належала дитині та вона не користувалась нею, більш того не зрозуміло чи взагалі наявна вказана дитина. Тобто, оспорюваний правочин не суперечив його інтересам, як малолітньої дитини, не звужував обсяг його майнових прав. Із урахуванням вищенаведених норм матеріального права, сталої судової практики Верховного Суду у подібних правовідносинах, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину, оскільки позивач не довів, , що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири суперечив правам та інтересам дитини, звузив обсяг існуючих його майнових прав та/або порушив охоронювані законом інтереси, зменшив або обмежив його права та інтереси, як малолітньої дитини. Твердження позивача щодо відсутності оплати за договором слід відхилити, з огляду на положення пункту 3 цього Договору. Так, за умовами цього пункту продаж вчинено за домовленістю сторін за 91930,00 грн., які отримані продавцем від покупця до підписання цього договору: У контексті зазначених доводів позивача, суд звертає увагу на правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18, згідно з яким положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Включення у договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір. Між тим, позивач не спростувала не отримання коштів від продажу нерухома майно. Матеріали справи таких доказів не містять. Власна недбалість при ознайомленні зі змістом договору не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Більш того, дійсність намірів на укладення договору окрім письмових матеріалів, підтверджується поясненнями приватного нотаріуса та [PERSON] . Крім того, суд критично ставиться до пояснень самої Позивачки викладених у позові та у поясненнях, оскільки містяться суттєві відмінності між ними. Не можуть свідчити про недійсність спірного договору ті обставини, що спірну квартиру фактично не було передано відповідачці одразу, тоді як, після укладення цього договору, позивач продовжував проживати у відчуженій квартирі згідно пояснень, а у позові зазначено не про проживання, а що відвідувала їй кожні три дні, вказані суперечності також викликають сумніви В даному випадку, це право сторін договору, а не обставина, яка свідчіть, що договір купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором. Вказані обставини та презумпцію правомірності правочину, визначену статтею 204 ЦК України, позивач не спростував належними та допустимими доказами, чого судом першої інстанції належним чином враховано не було. Також, відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Нотаріус не є учасником правочину, який посвідчує, тому не може бути відповідачем у справах про визнання такого договору недійсним. Його дії можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому законом Про нотаріат. Таким чином, нотаріус не може бути відповідачем у справах , що стосується захисту цивільних прав. Посвідчення нотаріусом договору не означає його участі в правочині як сторони. Вимоги про визнання договору недійсним пред`являються до сторони договору, а не до нотаріуса. Таким чином, у позовних вимог до приватного нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу Пахомової Н.І. слід відмовити, оскільки він не є належним відповідачем у справі. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог з огляду на те, що зі змісту укладеного між сторонами договору купівлі-продажу вбачається, що позивач добре розуміла та усвідомлювала його умови, зміст та правову природу, волевиявлення позивача було вільним і відповідало її внутрішній волі саме на укладення договору купівлі-продажу. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.11.2017 року було забезпечено позов [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Пахомової Наталі Іванівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, шляхом заборони відповідачу [PERSON] вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження спірного нерухомого майна квартири [ADDRESS] , Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У зв`язку із чим, заходи забезпечення позову підлягають скасування. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку , із чим судові витрати віднести на рахунок позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed