Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

07 листопада 2025 року до Дніпровського районного суду міста Запоріжжя через ситему «Електронний суд» надійшла позовна заява представника Акціонерного товариства «МетаБанк» Полуляхової Юлії Сергіївни до [PERSON] про стягнення заборгованості зі сплати інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 67842,38 гривень. В обґрунтування позову зазначено, що 17.06.2005 року між Акціонерним банком «Металург», правонаступником якого є Акціонерне товариство «МетаБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №607600000069, за яким банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі: придбання нерухомого майна у сумі 19789,00 доларів США, на строк по 17.06.2020 року, шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника, відкритий в банку, зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 15,5 % річних. У подальшому валюту кредиту було змінено на гривню, внаслідок чого сума залишку кредиту була визначена у розмірі 295062,33 гривень. 17.06.2005 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ «МетаБанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір №9076000000601 посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Несмашною О.С. за реєстровим №1162, за яким предметом іпотеки є належна [PERSON] на праві власності квартира [ADDRESS] , загальною площею 52,26 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м. Всупереч взятим на себе договірним зобов`язанням відповідач кредит не повернув, належні проценти не сплатив у зв`язку з чим виникла заборгованість, і позивач був вимушений звернутися до суду в листопаді 2018 року з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 21.09.2021 року у справі №334/8973/18 задоволено позовні вимоги Акціонерного товариства «МетаБанк» до [PERSON] та звернено стягнення на предмет іпотеки - квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52,26 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м., що складається з двох жилих кімнат за іпотечним договором №9076000000601, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Несмашною О.С. 17.06.2005 року за реєстровим №1162, що належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , шляхом примусової реалізації цього майна Державною виконавчою службою на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом Україн «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» з початковою ціною 523436,00 гривень, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «МетаБанк» за кредитним договором №607600000069 від 17.06.2005 в розмірі 492305,43 гривень, з яких 250767,96 гривень - тіло кредиту, 78563,97 гривень - відсотки, 162973,49 гривень - пеня. Кошти, отримані від продажу нерухомого майна спрямувати на погашення вказаної кредитної заборгованості на користь Публічного акціонерного товариства «МетаБанк». Стягнуто з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , понесені ПАТ «МетаБанк», судові витрати, а саме: по сплаті судового збору в сумі 7384,57 гривень. Постановою Запорізького апеляційного суду від 07.12.2021 року по справі №334/8973/18 скасовано рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2021 року та ухвалено постанову наступного змісту: позов Публічного акціонерного товариства «МетаБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково. Звернути стягнення на предмет іпотеки - квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52,26 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м., що складається з двох жилих кімнат за іпотечним договором № 9076000000601, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Несмашною О.С. 17.06.2005, за реєстровим № 1162, що належить [PERSON] , шляхом примусової реалізації цього майна Державною виконавчою службою на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «МетаБанк» за кредитним договором №607600000069 від 17.06.2005 року у розмірі 365250,72 гривень, з яких 250767,96 гривень - заборгованість за кредитом, 78563,97 гривень - заборгованість за відсотками, 35918,79 гривень - заборгованість за пенею. Кошти, отримані від продажу нерухомого майна спрямувати на погашення вказаної кредитної заборгованості на користь ПАТ «МетаБанк». В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «МетаБанк» судовий збір у розмірі 2621,52 гривень. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.05.2023 року постанову Запорізького апеляційного суду від 07.12.2021 року по справі № 334/8973/18 залишено без змін. Станом на день пред`явлення даної позовної заяви до суду зазначене рішення суду не виконано, заборгованість за кредитним договором не сплачена, внаслідок чого мається заборгованість відповідача перед АТ «МетаБанк», присуджена постановою Запорізького апеляційного суду від 07.12.2021 року у розмірі 365250,72 гривень, яка складається з заборгованість за кредитом у розмірі 250767,96 гривень, заборгованості за відсотками у розмірі 78563,97 гривень, заборгованості за пенею 35918,79 гривень. У зв`язку із прострочення виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано відповідачу суму інфляційних втрат у розмірі 67842,38 гривень та 3 % річних у розмірі 31318,11 гривень, а всього 99160,49 гривень, за період з грудня 2018 року по січень 2022 року, що нарахована на основну суму боргу у розмірі 329331,93 гривень, про що наданий відповідний розрахунок. Позивач просить стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «МетаБанк» 3% річних у сумі 31318,11 гривень, інфляційні втрати у сумі 67842,38 гривень, та сплачений судовий збір. 11.11.2025 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 15.01.2026 року представник позивача Полуляхова Ю.С. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про розгляд справи сповіщений у встановленому законом порядку, шляхом направлення судових повісток рекомендованою кореспонденцією на адресу зареєстрованого місця проживання. Причини неявки у судове засідання відповідач не повідомив, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст.ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARA-CoV-2" карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) був встановлений в Україні з 12.03.2020 року та діяв до 30.06.2023 року. Указом Президента України N 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено. Відповідно до пункту 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені таттями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» відповідно до якого Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений пунктом 19, набрав чинності 17.03.2022 року. Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 02.07.2025 року по справі № 903/602/24 зроблено наступний висновок: « в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.» Отже, стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат за період з грудня 2018 року по січень 2022 року заявлено позивачем в межах визначеного законодавством строку позовної давності. Судом встановлено, що 17.06.2005 року між Акціонерним банком «Металург», правонаступником якого є Акціонерне товариство «МетаБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №607600000069, за яким банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі: придбання нерухомого майна у сумі 19789,00 доларів США, на строк по 17.06.2020 року, шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника, відкритий в банку, зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 15,5 % річних. У подальшому валюту кредиту було змінено на гривню, внаслідок чого сума залишку кредиту була визначена у розмірі 295062,33 гривень. 17.06.2005 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ «МетаБанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір №9076000000601 посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Несмашною О.С. за реєстровим №1162, за яким предметом іпотеки є належна [PERSON] на праві власності квартира [ADDRESS] , загальною площею 52,26 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м. Всупереч взятим на себе договірним зобов`язанням відповідач кредит не повернув, належні проценти не сплатив у зв`язку з чим виникла заборгованість, і позивач був вимушений звернутися до суду в листопаді 2018 року з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 21.09.2021 року у справі №334/8973/18 задоволено позовні вимоги Акціонерного товариства «МетаБанк» до [PERSON] та звернено стягнення на предмет іпотеки - квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52,26 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м., що складається з двох жилих кімнат за іпотечним договором №9076000000601, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Несмашною О.С. 17.06.2005р. за реєстровим № 1162, що належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , шляхом примусової реалізації цього майна Державною виконавчою службою на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом Україн «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» з початковою ціною 523436,00 гривень, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «МетаБанк» за кредитним договором №607600000069 від 17.06.2005 в розмірі 492305,43 гривень, з яких 250767,96 гривень - тіло кредиту, 78563,97 гривень - відсотки, 162973,49 гривень - пеня. Кошти, отримані від продажу нерухомого майна спрямувати на погашення вказаної кредитної заборгованості на користь Публічного акціонерного товариства «МетаБанк». Стягнуто з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , понесені ПАТ «МетаБанк», судові витрати, а саме: по сплаті судового збору в сумі 7384,57 гривень. Постановою Запорізького апеляційного суду від 07.12.2021 року по справі №334/8973/18 скасовано рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2021 року та ухвалено постанову наступного змісту: позов Публічного акціонерного товариства «МетаБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково. Звернути стягнення на предмет іпотеки - квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52,26 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м., що складається з двох жилих кімнат за іпотечним договором № 9076000000601, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Несмашною О.С. 17.06.2005, за реєстровим № 1162, що належить [PERSON] , шляхом примусової реалізації цього майна Державною виконавчою службою на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «МетаБанк» за кредитним договором №607600000069 від 17.06.2005 року у розмірі 365250,72 гривень, з яких 250767,96 гривень - заборгованість за кредитом, 78563,97 гривень - заборгованість за відсотками, 35918,79 гривень - заборгованість за пенею. Кошти, отримані від продажу нерухомого майна спрямувати на погашення вказаної кредитної заборгованості на користь ПАТ «МетаБанк». В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «МетаБанк» судовий збір у розмірі 2621,52 гривень. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.05.2023 року постанову Запорізького апеляційного суду від 07.12.2021 року по справі № 334/8973/18 залишено без змін. Таким чином, заборгованість відповідача становить: 365250,72 гривень, яка складається з заборгованість за кредитом у розмірі 250767,96 гривень, заборгованості за відсотками у розмірі 78563,97 гривень, заборгованості за пенею 35918,79 гривень. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У зв`язку із прострочення виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано відповідачу суму інфляційних втрат у розмірі 67842,38 гривень та 3 % річних у розмірі 31318,11 гривень, а всього 99160,49 гривень, за період з грудня 2018 року по січень 2022 року, що нарахована на основну суму боргу у розмірі 329331,93 гривень, що підтверджується розрахунком позивача. Згідно з пунктом 1 частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Частиною 1 статті 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які умови (підстави) з якими норми глави 50 Цивільного кодексу України пов`язують припинення зобов`язання за Кредитним договором в даному випадку не настали. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Постанова Запорізького апеляційного суду від 07.12.2021 року набрала законної сили і є обов`язковою до виконання в силу приписів ст. 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України, ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (п. 64 постанови Великої Палати ВС від 04.06.2019 у справі № 916/190/18). Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення (постанова Великої Палати ВС від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц). Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Крім цього, Верховний Суд у своїх постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, висловив позицію, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України (подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц зазначила: «Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році)». У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 викладена наступна правова позиція: «Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення». Однак, згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). За таких обставин позивач має право на звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача на його користь індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми невиконаного зобов`язання відповідно до статті 625 ЦК України. Суд вважає обґрунтованими надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, які не спростовані відповідачем. Кожна сторона повинна довести обставини, що мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 по справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 по справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. З урахуванням зазначеного, судом установлені порушення відповідачем умов договору шляхом неналежного виконання взятих на себе зобов`язань. Стороною відповідача обставини викладені у позовній заяві не спростовані, та не надано доказів виконання зобов`язання в повному обсязі або частково. Згідно висновку Верховного Суду висловлений в постанові від 08.06.2022 року у справі №913/618/21, відповідно до якого «у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач». Під час розгляду справи, судом забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості (ст. 129 Конституції України). Відтак, з огляду на принцип змагальності та відсутність будь-яких доказів, які б спростовували обґрунтованість позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Питання про судові витрати належить вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved