Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Ємільчинської селищної ради, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. Вимогу мотивує тим, що спірний житловий будинок належав на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] . Позивачу не було де проживати, а тому вона заселилася в даний будинок у червні 2012 року зі своєю сім`єю. Під час проживання в будинку привела його до ладу, зробила ремонт, уклала договір на постачання електроенергії. З 11.06.2012 року рахується зареєстрованою в даному будинку. Позивач зазначила, що добросовісно, безперервно, відкрито володіє та користується житловим будинком з 2012 року, сплачує комунальні послуги за електроенергію. Ухвалою судді від 08.12.2025 року по даній справі відкрито провадження, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження, по справі призначено підготовче судове засідання. В підготовче судове засідання позивач не з`явилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила справу розглянути у її відсутності. Представник відповідача Ємільчинської селищної ради в підготовче судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила розглянути справу у її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.ч.3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем; ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст.206 цього Кодексу. Відповідно до ст.206 ч.4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити в підготовчому засіданні. Дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд приходить до наступного. Згідно до ч.1 ст.16, п.1 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ч.1, ч.4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно витягу з Реєстру територіальної громади №2025/018077889 [PERSON] , [INFO] , з 11.06.2012 року значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . З довідки Підлубівського старостинського округу Ємільчинської селищної ради №948 від 14.08.2025 року слідує, що згідно запису в по господарській книзі №2, особовий рахунок № [NUMBER] , житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , дійсно належав на праві власності [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Відповідно до довідки КП «Звягельське міжміське бюро технічної інвентаризації» №340 від 15.08.2025 року станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] не зареєстровано. Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна стверджується, що відомості про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження щодо будинку [ADDRESS] відсутні. На замовлення [PERSON] 23.07.2025 року ПП «Приват-Інвеста» було виготовлено технічний паспорт на будинок [ADDRESS] . Відповідно до заяви приєднання №05-607317 від 11.09.2020 року [PERSON] приєдналася до умов договору споживача, яким є Ємільчинський РЕМ АТ «Житомиробленерго», про розподіл електричної енергії за технічними даними Паспорту точки розподілу за об`єктом споживача за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки КП «Благоустрій» Ємільчинської селищної ради №238 від 15.09.2025 року [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , з 01.02.2024 року користується послугою збирання, перевезення, відновлення та видалення побутових відходів. Добросовісне, відкрите, безперервне володіння позивачем зазначеним будинком підтверджується також наданими суду поясненнями [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що вони є сусідами [PERSON] , яка в червні 2012 року заселилася в будинок [PERSON] , який помер [INFO] . Таким чином матеріалами справи встановлено, що позивач правомірно, добросовісно заволоділа спірним чужим майном, вважаючи себе його власником. Також встановлено безтитульне, без відповідної правової підстави, володіння позивачем зазначеним будинком, власник якого відсутній. У постанові від 01.08.2018 у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Згідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. П.11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Відповідно до правової позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду від 28.04.2020 року, справа №552/1354/18, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі №755/16913/16-ц. За наведених обставин суд вважає, що позивач добросовісно, безтитульно заволоділа нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти будинком [ADDRESS] , поводячись як власник, починаючи з червня 2012 року, тобто більше десяти років, та набула право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі ч.1 ст.344 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved