Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просить визначити місце проживання сина- [PERSON] , [INFO] з матір`ю, [PERSON] , [INFO] та стягнути судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 листопада 2016 року між мною та відповідачем було укладено шлюб у Подільському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №328. [INFO] у нас з відповідачем народилась спільна дитина - син [PERSON] . Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області, від 18.11.2019 року, у справі № 505/4075/18, шлюб було розірвано. Після розлучення, за домовленістю з Відповідачем, їхній син постійно проживає і на сьогоднішній день з нею за адресою: [ADDRESS] . З 17.12.2019 року, згідно рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області, на її користь призначено стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з Відповідача, у розмірі 1500 гри., щомісячно, починаючи стягнення з 25 квітня 2017 року і до досягнення сином [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] . Вона повністю опікуюсь інтересами і потребами дитини, піклуються про нього, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. Зазначає, що ніколи не перешкоджала і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню батька з дитиною. Вона повністю віддає дитині свою любов і турботу, велику увагу приділяє розвитку дитини, вона з сином грають у розвиваючі ігри, читає книжечки, розглядають розвиваючі картинки, розповідає казки тощо. Батько дитини практично участі у вихованні сина не бере. Виходячи з того, що увесь час дитина проживає зі мною, вона займалася його вихованням та піклуванням, син прив`язаний до неї, відповідач ніколи не залишався з сином, не виявляв проявів самостійного виховання сина, навіть в період коли вони проживали разом, то вважає, що суд повинен врахувати ці обставини та визначити місце проживання дитини з нею. Нещодавно, вона вирішила зареєструвати своє місце проживання по адресі: [ADDRESS] . Відповідно Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» від 07 .лютого 2022 року № 265, подала заяву до Центру надання адміністративних послуг Подільської міської ради Подільського району Одеської області, /надалі ЦНАП), про реєстрацію місця проживання малолітнього [PERSON] , за адресою свого місця реєстрації. На свою заяву отримала листа з ЦНАП, яким її повідомлено, що для реєстрації дитини за місцем проживання (перебування) необхідна згода батька. У наслідок того, що у них з Відповідачем неприязні відносини - отримати таку згоду не передбачається можливим, що суперечить інтересам дитини, так як син в дійсний момент, залишається без реєстрації місця проживання. Тому змушена звертатися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 27 серпня 2025 року відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилася, в позовній заяві просила справу розглянути без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства, відзиву на позов, жодних заяв/клопотань не подав. Представник третьої особи Служби у справах дітей Подільської міської ради Подільського району Одеської області в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без їхньої участі та надіслав висновок щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує представник позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 26.11.2016, який рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 18.11.2019 у справі № 505/4975/18 розірвано. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] видане Подільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 22.12.2016 року. Відповідно до листа Подільської міської ради Подільського району Одеської області ЦНАП від 29.07.2025 № 135, повідомлено, що для реєстрації дитини за місцем проживання (перебування) необхідна згода батька. З Витягу з реєстру територіальної громади № 2025/010195364 від 25.07.2025, вбачається, що позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 1 Сімейного Кодексу України (далі СК України) регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сімї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько й мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 3, 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 2 ст.6СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Відповідно доч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, прецедентної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Такі висновки викладено Верховним Судом у постановах від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20, від 22 березня 2023 року у справі № 757/13688/21-ц, від 17 січня 2024 року у справі № 700/702/21. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З копії висновку органу опіки та піклування Подільської міської ради Подільського району Одеської області щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , вбачається, що орган опіки та піклування Подільської міської ради Подільського району Одеської області вважає, що враховуючи, що батько дитини [PERSON] і раніше не заперечував проти проживання сина з матірю, і що дитина фактично проживає з матірю з моменту розірвання шлюбу, відсутній спір щодо місця проживання малолітнього [PERSON] , тому визначення місця проживання, є недоцільним. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Отже, суд приходить до висновку, що визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , разом з матірю [PERSON] буде відповідати найкращим інтересам дитини, сприятиме його повноцінному вихованню та розвитку. Визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з матірю не повинно негативно впливати на його взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обоє батьків. Враховуючи наявні у справі докази, суд прийшов до висновок, що саме мати створить для дитини належні умови для його морального, духовного та фізичного розвитку, тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.141ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Отже, з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути сплачений нею судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: approved