Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

24.11.2025 року позивач, [PERSON] , через свого представника адвоката Юрчак Яну Іванівну звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Бєлік Тетяна Миколаївна, про визнання договору дарування недійсним, в якому просила суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,0547 (нуль цілих п`ятсот сорок сім десятитисячних) га, кадастровий помер: 4810136600:07:052:0036 разом з житловим будинком з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , який був посвідчений 21 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округа Миколаївської області Бслік Г.М. зареєстровано в реєстрі за № 331, а також просила відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,0547 (нуль цілих п`ятсот сорок сім десятитисячних) га, кадастровий номер: 4810136600:07:052:0036 разом з житловим будинком з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] позивачу, [PERSON] . В обґрунтування позовної заяви представник позивача зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 18 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. за реєстровим № 534 позивач придбала житловий будинок з прилеглими до нього господарськими та побутовими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Зазначила, що на підставі Договору купівлі-продажу від 18 травня 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. за реєстровим № 534 позивач придбала земельну ділянку площею 0,0547 га, реєстраційний номер нерухомого майна 228498848101, кадастровий номер: 4810136600:07:052:0036. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (Присадибна ділянка). Форма власності: приватна. Повідомила, що відповідач по справі - є зятем позивача. Після смерті чоловіка та доньки позивача, з родичів в неї залишились тільки зять та онуки. Вказала, що на теперішній час позивачу виповнилося 69 років, вона проживає одна, потребує стороннього догляду, підтримки, лікування тощо. Представник позивача, зауважила, що позивач є пенсіонером, отримує не велику пенсію, тому наприкінці жовтня 2023 року між позивачем і відповідачем була домовленість, що він у позивача купує земельну ділянку 0,0547 (нуль цілих п`ятсот сорок сім десятитисячних) га, кадастровий номер: 4810136600:07:052:0036 разом з житловим будинком, господарськими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , за 25 000 у.о. (доларів США) та повинен повністю з нею розрахуватися до 14 липня 2024 року, так як на момент домовленості в нього не було всієї суми. Між собою вони домовились, що оформлять договір дарування, а кошти в повному обсязі сплатить відповідач до 14 липня 2024 року. На підтвердження своїх намірів відповідач написав розписку, відповідно до якої, він має позивачу в повному обсязі сплатити 25 000 у.о. (доларів США) до 14 липня 2024 року. Оригінал розписки наявний у позивача. Зазначила, що 21 жовтня 2023 року у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округа Бєлік Т.М. був оформлений договір дарування земельної ділянки площею 0,0547 (нуль цілих п`ятсот сорок сім десятитисячних) га, кадастровий номер: 4810136600:07:052:0036 разом з житловим будинком, розташовані за адресою: [ADDRESS] , даний договір зареєстровано в реєстрі за № 331. Повідомила що на теперішній час, відповідач не виконав свої зобов`язання щодо сплати позивачу 25 000 у.о. (доларів США) на земельну ділянку та житловий будинок, а на неодноразові звернення позивача до відповідача щодо необхідності сплатити грошові кошти, відповідач ніяк не реагує. У зв`язку із викладеним, позивач вважає за необхідне визнати недійсним договір дарування житлового будинку із земельною ділянкою, й відновити становище, яке існувало до порушення прав позивача, шляхом повернення вищевказаного майна па користь позивача. Посилаючись на вказані обставини та вимоги чинного законодавства, позивач звернувся в суд з даним позовом. Ухвалою суду від 25.11.2025 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив Сторони, повідомлені своєчасно та належним чином, у судове засідання, призначене на 14.01.2026 року, не з`явилися. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник не з`явилися. Представник позивача адвокат Юрчак Я.І. надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити позов з підстав, викладених у ньому. Відповідач, [PERSON] , та його представник у судове засідання не з`явилися. Представник відповідача адвокат Нирков Є.В. надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, у якій позовні вимоги визнав повністю, проти задоволення позову не заперечував. Вказав, що визнання є добровільним, усвідомленим, не суперечить закону та не порушує прав інших осіб. Третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Бєлік Тетяна Миколаївна, у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, про поважність причин своєї неявки суд не повідомила, заперечень на позовну заяву не надала. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов наступного висновку. Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 76-80 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судовий розглядом встановлено, що 21.10.2023 року між позивачем, [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений Договір дарування, згідно з яким [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] а останній прийняв земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,0547 (нуль цілих п`ятсот сорок сім десятитисячних) га, кадастровий помер: 4810136600:07:052:0036 разом з житловим будинком з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , На земельній ділянці розташовано: житловий будинок (камінь) житловою площею 120 кв.м., загальною площею 290,2 кв.м., зазначений на плані за літ. А , до якого прилягають господарські будівлі та споруди: вбиральня (камінь) - літ. Б, альтанка (о/обшив.) - літ. В, огорожі та споруди № 2-7, I, II. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 331. Судом також було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 18 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. за реєстровим № 534 позивач придбала житловий будинок з прилеглими до нього господарськими та побутовими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Тобто, відчужувана земельна ділянка належала позивачу на праві особистої приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, Козленок С.І., 18 травня 2015 року за реєстровим №534. Відповідно до наданого до суду Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.05.2015 року право власності на земельну ділянку зареєстроване за [PERSON] 18.05.2015 р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, Козленок С.І., номер запису про право власності: 9705138, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 228498848101, кадастровий номер: 4810136600:07:052:0036. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (Присадибна ділянка); право власності на житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості зареєстроване за [PERSON] 18.05.2015 р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, Козленок С.І., номер запису про право власності: 9705138, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 228415548101, адреса: [ADDRESS] , опис об`єкта: літ. А житловий будинок, літ. Б вбиральня, літ. В альтанка, №2-7, І, ІІ огорожі та споруди; загальна площа 290,2 кв.м, житлова площа 120 кв.м.; матеріал стін камінь. Згідно з долученої до матеріалів справи розписки від 21.10.2023 року, складеної [PERSON] , вбачається, що між позивачем і відповідачем була домовленість щодо сплати коштів за договором дарування від 21.10.2023р. за земельну ділянку та житловий будинок з господарськими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] у сумі 25 000 у.о. (доларів США) та повинен повністю з нею розрахуватися до 14 липня 2024 року як повну суму розрахунку за купівлю вказаних об`єктів нерухомості. Відповідач по справі - є зятем позивача. Після смерті чоловіка та доньки позивача, з родичів в неї залишились тільки зять та онуки. У свою чергу, відповідач не виконав свої зобов`язання щодо сплати позивачу 25 000 у.о. (доларів США) на земельну ділянку та житловий будинок. 14.01.2026 року від представника відповідача надійшла заява про визнання позову, в якій останній вказав, що визнання позову є добровільним, усвідомленим, не суперечить закону та не порушує прав інших осіб. Просив прийняти визнання позову в повному обсязі, підстав для відмови у визнанні позову, передбачених ст. 206 ЦПК України не вбачається. Ухвалюючи дане рішення суд виходить з наступного. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Відповідно до cm. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожна особа мас право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і па умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з cm. 387 ЦК України власник мас право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною першою статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно із частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України визнає, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішує спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Згідно частини другої статті 235 ЦК України, якщо правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані па настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони правочину діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені па досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Оскільки судом встановлено, що договір дарування, укладений з метою приховати дійсний правочин про купівлю-продаж нерухомого майна, а саме земельної ділянки та житлового будинку, тому він є удаваним правочином, що підтверджується наявною розпискою в матеріалах справи та фактичним визнанням позову відповідачем. Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Вказані вище норми законодавства визначають, що наслідки порушення договору купівлі-продажу з розстроченням платежу в розрізі несплати грошових коштів є право відмовитись від договору та право повернення товару. Відповідач не виконав свої зобов`язання щодо сплати позивачу 25 000 у.о. (доларів США) на земельну ділянку та житловий будинок. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-1 ЗЗцс 12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св 18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20). Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16 (провадження № 14-498цс 18) зазначено: "Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з мстою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог про визнання недійсним договір дарування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,0547 (нуль цілих п`ятсот сорок сім десятитисячних) га, кадастровий помер: 4810136600:07:052:0036 разом з житловим будинком з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , який був посвідчений 21 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округа Миколаївської області Бєлік Г.М. за реєстром № 331. Щодо позовної вимоги, в якій позивач просить відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,0547 (нуль цілих п`ятсот сорок сім десятитисячних) га, кадастровий номер: 4810136600:07:052:0036 разом з житловим будинком з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] позивачу, [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечує поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантує отримання відповідної компенсації. Такий спосіб захисту має бути повним, відповідати змісту порушеного права та забезпечувати досягнення мети правосуддя з дотриманням принципу процесуальної економії. Разом із тим, визнання правочину недійсним саме по собі є передбаченим законом та належним способом захисту цивільного права, який тягне правові наслідки, визначені нормами Цивільного кодексу України. Обрання такого способу захисту не завжди потребує одночасного заявлення вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення майна, якщо позивач не обґрунтовує необхідність застосування відповідних наслідків недійсності правочину. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з приписами ч. 1 ст. 142 ЦПК України, які узгоджуються з вимогами ч. З ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено: «… у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення».

Outcome: partial