Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

02 грудня 2025 року до суду надійшла заява [PERSON] , в якій він просить встановити факт належності договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] від 18 листопада 1995 року, складеного на ім`я [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Херсонського нотаріального округу Лящук Л.Г., зареєстрований в реєстрі за № 836. В обґрунтування заяви зазначав, що [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру, виданого на підставі рішення Управління обліку і використання комунального майна м. Херсона виконкому Херсонської міської Ради народних депутатів № 1281ж від 1 листопада 1995 року, на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . Співвласниками указаної квартири були [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 18 листопада 1995 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар належну дарувальниці 1/3 частини указаної квартири, про що був укладений договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Херсонського нотаріального округу Лящук Л.Г., зареєстрований в реєстрі за № 836. Зазначає, що при укладанні договору дарування [PERSON] на користь обдарованого [PERSON] 1/3 частини указаної квартири в ньому була допущена помилка, яка перешкоджає заявнику володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власність на свій розсуд. Так, в договорі дарування по батькові заявника зазначено « [PERSON] » і не збігається із записом по батькові заявника в паспорті громадянина України [NUMBER] , що був виданий Суворовським РВ УМВС України в Херсонській області від 25 травня 2000 року, де по батькові заявника зазначено « [PERSON] ». Зазначені розбіжності не надають можливості розпоряджатися заявнику належним йому майном та він вимушений звернутися до суду з відповідною заявою. Ухвалою судді від 03.12.2025 року заяву відкрито окреме провадження по цій цивільній справі та призначено судове засідання на 14.01.2026 року на 12.30 год. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судове засідання, призначене на 14.01.2026 року сторони не з`явилися. Заявник [PERSON] звернувся до канцелярії суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, звернувся до канцелярії суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення заяви. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житло, виданого на підставі рішення Управління обліку і використання комунального майна м. Херсона виконкому Херсонської міської Ради народних депутатів від 1 листопада 1995 року, на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно Договору дарування від 18.11.1995 року, який посвідчений приватним нотаріусом Херсонського нотаріального округу Лящук Л.Г., зареєстрований в реєстрі за № 836, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар належну дарувальниці 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Згідно копії паспорта громадянина України [NUMBER] заявник зазначений як [PERSON] . Згідно копії Довідки про присвоєння ідентифікаційного номера прізвище, ім`я та по батькові заявника зазначено [PERSON] . Відповідно до Довідки від 16.12.2022 року №5106-5002416647 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи прізвище, ім`я та по батькові заявника зазначено [PERSON] . Окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, відповідно до ст. 293 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 1 п. 5 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 12 Постанови за № 5 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами. Суд розглядає справи про встановлення факту, згідно до ч. 1 п. 6 ст. 315 ЦПК України, щодо належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення, постановлене у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно відповідати вимогам статей 203, 275 ЦПК (за Кодексом 2004 р.) Суд повинен також навести в рішенні докази в підтвердження висновку про обставини, що мають значення для вирішення справи, а при задоволенні заяви чітко викласти встановлений факт. Проаналізувавши п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5, для встановлення факту необхідна наявність певних умов, серед яких: встановлений факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, щодо її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документів, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану, тощо). Коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Для порушення в судах справ про встановлення належності правовстановлюючих документів необхідно подавати заяву з доказами того, що цей документ належить заявнику і що організація, яка його видала, не може внести до нього відповідні виправлення. У цих справах суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, не присвоєння чи залишення одного з них. З наданих заявником доказів вбачається, що доводи є законними та обґрунтованими. Розбіжності у написанні прізвища заявника виникли, ймовірно, внаслідок перекладу з російської мови. Суд, розглядаючи справу повно, всебічно та об`єктивно, прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню та необхідно встановити факт належності документу [PERSON] . Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved