Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

Позивач в позові вказує, що [INFO] померла його мати [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , яке видане 01.11.2016 року виконкомом Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема, на: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] ; земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно заповіту, посвідченого 17.11.2005 виконавчим комітетом Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області та зареєстрованого в реєстрі за № 103, [PERSON] , заповіла позивачу, все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті, і на що вона матиме право за законом. В передбачений законом 6-місячний термін позивач, як спадкоємець за заповітом на майно померлої [PERSON] відповідно до ст. 1269 ЦК України прийняв спадщину, подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини та отримав в Калинівській державній нотаріальній конторі Вінницької області свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , зокрема на зазначені вище земельні ділянки. Проте, державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області 08.02.2024 було постановлено постанову про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадшину за заповітом на цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами номер [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] . Державним нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] з тієї підстави, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння, виданого виконавчим комітетом Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області, 15.07.1989, який розташований по [ADDRESS] , належить колгоспному двору головою якого є [PERSON] , отже вищевказаний будинок належить колгоспному двору, який припинив своє існування в зв`язку з набранням чинності ЗУ «Про власність» від 07.02.1991 року. Тому позивач звертається до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON] адвокат Мороз І.В. надала до суду заяву, відповідно до якої позов підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві, справу розглянути за її відсутності. Відповідач уповноважений представник Калинівської міської ради Вінницької області Гончар Т. в підготовче засідання не з`явилася, надавши письмову заяву, де просить справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Так, судом достовірно встановлено, що [INFO] померла мати позивача, [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , яке видане 01.11.2016 року виконкомом Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема, на: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] ; земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно заповіту, посвідченого 17.11.2005 виконавчим комітетом Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області та зареєстрованого в реєстрі за № 103, [PERSON] , заповіла позивачу, все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті, і на що вона матиме право за законом. В передбачений законом 6-місячний термін позивач, як спадкоємець за заповітом на майно померлої [PERSON] відповідно до ст. 1269 ЦК України прийняв спадщину, подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини та отримав в Калинівській державній нотаріальній конторі Вінницької області свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , зокрема на зазначені вище земельні ділянки. Проте, державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області 08.02.2024 було постановлено постанову про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадшину за заповітом на цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами номер [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] . Державним нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] з тієї підстави, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння, виданого виконавчим комітетом Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області, 15.07.1989, який розташований по [ADDRESS] , належить колгоспному двору головою якого є [PERSON] , отже вищевказаний будинок належить колгоспному двору, який припинив своє існування в зв`язку з набранням чинності ЗУ «Про власність» від 07.02.1991 року. Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в орядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове обєднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Згідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомості щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Тобто, усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Статтею 563 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка регулювала питання спадкування майна колгоспного двору, встановлено, що у випадку смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила спадкування на загальних підставах. При цьому, відповідно до роз`яснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена поширювалася на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01.07.1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також у разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Вимогами статей 1218 та 1267 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями статі 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що відповідач позов визнає, не заперечує проти визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом, тому, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності іх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За вказаних обставин суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved