Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

Адвокат Українець С.В., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідач є сином позивача, у квітні 1997 року після розірвання шлюбу з [PERSON] , його дружина разом із сином, виїхала із квартири, забрала всі речі та сина, а 21.01.2003 добровільно виписалась з квартири. Відповідно до рішення Миколаївської міської ради №892 від 27.06.2003 квартира [ADDRESS] була виключена зі складу службових і вданий ордер на моє ім`я. Відповідач залишився зареєстрованим за вказаною адресою, але з 2003 року в вказаному приміщенні не проживає, комунальні та інші платежі не сплачує, в утриманні житла не приймає участь, особисті речі за вказаною адресою відсутні, факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном. Ухвалою від 23.06.2025 відкрите провадження у справі. 15.01.2026 представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення, надала згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач, будучи повідомленим шляхом направлення судової повістки за місцем його реєстрації та опублікування оголошення на офіційному вебсайті судової влади України про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав. Згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у них даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання повторно не з`явилась та позивач проти такого вирішення справи не заперечувала. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27.06.2003 за №892, квартиру [ADDRESS] виключено із складу службових та видано ордеру на житлове приміщення №892 від 29.12.2003 на ім`я [PERSON] та його сина [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 16.01.2014 Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, 03.04.1997 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки, виданої начальником ЖЕД-24 Заводської адміністрації м. Миколаєва 22.09.2004 за №2228, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] - основний квартиронаймач та його син [PERSON] , також була зареєстрована [PERSON] , яка була виписалась 21.01.2003. Відповідно з витягу з реєстру територіальної громади за адресою [ADDRESS] станом на 16.06.2025 зареєстровані: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] . Згідно акту про непроживання, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , підписи яких засвідчені майстром ЖЕК-2 ЖКП «Бриз» від 10.01.2025, вбачається, що в квартирі [ADDRESS] [PERSON] не проживає з 2003 року. Таким чином, між позивачем і відповідачем виникли цивільно-правові відносини, що склались з приводу користування житловим приміщенням. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК України). Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що: "аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності". Згідно із ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, та обставина, що [PERSON] залишається зареєстрованим у квартирі, але фактично не проживає за місцем реєстрації більше встановленого законом строку, дає підстави визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в неї, про поважність причин його відсутності з 2003 року, наявність між сторонами домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи відсутні та в ході судового розгляду таких фактів встановлено не було. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача та задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved