Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

07.07.2025 року адвокат Працевитий Геннадій Олександрович, який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» про захист прав споживачів, стягнення коштів переплачених за договором фінансового лізингу який обґрунтував наступним. 21.03.2021 між Акціонерним товариством «Акцент-Банк» (Лізингодавець, Відповідач) та [PERSON] (Лізингоодержувач, Позивач) було підписано Заяву про приєднання до публічного договору №APZP0000000001284923АЯВА про надання послуги з фінансового лізингу (далі - Договір, Договір фінансового лізингу). Пунктом 1.1. Договору вказується, що за цим Договором Лізингодавець передає Лізингоодержувачу в лізинг предмет лізингу та його вартість: Автомобіль згідно Специфікації, викладеної в Додатку 1. Відповідно до Специфікації та Акту приймання-передачі, які є невід`ємними частинами до вказаного Договору, Предметом лізингу є автомобіль марки ЗАЗ SENS, двигун: 1299 куб. см. газ/бензин, КПП: механічна, колір: чорний, рік випуску: 2012, вартість (у т.ч. ПДВ): 109000 грн., кузов №: [NUMBER] , реєстраційний №: [NUMBER] . Строк лізингу: 60 місяців з моменту підписання Додатку 2 (Графік лізингових платежів). Договором також було встановлено наступні умови: Пунктом 1.1.3. Договору встановлено, що щомісячні платежі, та порядок їх сплати: щомісячно, згідно Графіку, та включають в себе: - Платіж по відшкодуванню частини вартості Предмету лізингу у розмірі згідно Додатку 2 (Графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено в договорі; - Відсотки за користування Предметом лізингу в розмірі згідно Додатку 2 (Графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено в Умовах та правилах надання банківських послуг; - Щомісячна комісія Лізингодавця в розмірі згідно Додатку 2 (Графік лізингових платежів). У випадку дострокового погашення зобов`язань за цим Договором, Лізингоодержувач сплачує комісію за проведення щомісячного моніторингу Предмета лізингу за період фактичного Строку лізингу. Відповідно до п.1.1.6 Договором передбачено також здійснення інших платежів, зокрема, одноразова комісія за надання Предмету Лізингу, передбачену статтею 2.8.2.4.2. Договору, у розмірі 5000 грн. Відповідно до п. 1.1.7 Договору, після прийняття Лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу Лізингоодержувач вносить аванс у розмірі 27250 грн. (двадцять сім тисяч двісті п`ятдесят гривень 00 копійок) на транзитний рахунок, вказаний в п. 1.1.5 Договору. Згідно з п.1.2. Договору, щомісяця в Період сплати Лізингоодержувач сплачує місячний платіж в розмірі 2570 грн. (дві тисячі п`ятсот сімдесят гривень 00 коп.) та відшкодовує Лізингодавцю всі витрати Лізингодавця, що пов`язані з виконанням Договору, та які виникли у Лізингодавця протягом місяця, який передує поточному місяцю. Щомісячний платіж з виплати залишку вартості Предмету лізингу + страхування включно з фінансовою комісією (лізинговий платіж) = 3024,16 грн. Кількість лізингових платежів (без урахування платежу за отримання автомобіля): 61. 27.03.2021 між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем була підписана Специфікація та Акт прийому-передачі Предмету лізингу (транспортного засобу), відповідно до якого Лізінгодавець передав, а Лізингоодержувач отримав у користування Предмет лізингу (транспортний засіб): автомобіль марки ЗАЗ SENS, двигун: 1299 куб. см. газ/бензин, КПП: механічна, колір: чорний, рік випуску: 2012, вартість (у т.ч. ПДВ): 109 000грн., кузов № [NUMBER] , реєстраційний №: [NUMBER] . Відповідно до специфікації автомобіль передається у справному стані, без ушкоджень повній базовій конструкції колісного транспортного засобу, що відповідає встановленим виробником вимогам (у розумінні Правил експлуатації колісних транспортних засобів, що затверджені Наказом Мінінфраструктури України № 550 від 26.07.2013), ідентифікаційні номера автомобіля звірені й відповідають зазначеним у документах транспортного засобу, комплектність автомобіля перевірена й відповідає заводській. Лізингоодержувач претензій долізингодавця і технічного стану автомобіля не має. Всього на виконання, вищевказаного договору, позивачем було сплачено на користь AT «Акцент-Банк» платежів на суму 54311,26 (п`ятдесят чотири тисячі триста одинадцять гривень двадцять шість копійок), що підтверджується Випискою по кредиту №F9EE-B0Q1- K7M-OB5J від 27.06.2025 р. в період з 29.03.2021 р. по 26.06.2025 р. В подальшому, звернувшись за правничою (правовою) допомогою до адвоката, [PERSON] дізнався, що Заява №APZP0000000001284923АЯВА про надання послуги з фінансового лізингу від 21.03.2021р., предметом якого є транспортний засіб, була укладена всупереч положень ст. 799 ЦК України, тобто у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення, а тому ї в силу положень ст. 220 ЦК України, такий договір є нікчемним. У зв`язку з нікчемністю, за вказаним Договором АТ «Акцент-Банк» не має права вимагати від [PERSON] , жодних коштів, а останній має право вимагати від AT «Акцент-Банк» повернення всіх коштів, одержаних від [PERSON] на виконання цього правочину, в силу положень законодавства. При цьому [PERSON] згоден повернути предмет лізингу Відповідачу після повернення грошових коштів, які він сплатив за вказаним нікчемним правочином. Ухвалою суду від 15.07.2025 було відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 20.08.2025 від представника Відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник Відповідача заперечував проти задоволення позову. Так представник Відповідача вказав, що Позивач лише у липні 2025 року заявив вказаний позов, вимагаючи застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді реституції (повернення коштів). Тобто, правові відносини щодо застосування наслідків недійсності Договору фінансового лізингу № APZP00000000001284923 від 21.03.2021 виникнули між сторонами спору саме з липня 2025 року. Також представник Відповідача зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 809-1 ЦК України, у разі визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного лізингоодержувач зобов`язаний негайно повернути лізингодавцю предмет договору лізингу у стані, в якому він був одержаний, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. При цьому лізингові платежі, сплачені на момент визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного, поверненню не підлягають. Суд, визнаючи договір лізингу недійсним або встановлюючи його нікчемність, за заявою лізингодавця накладає арешт на предмет такого договору. Таким чином, навіть у випадку визнання Договору нікчемним, проти чого Відповідач заперечує, Відповідач вважає, що відсутні правові підстави до застосовування реституції щодо повернення Позивачу лізингових платежів в силу прямої вказівки що міститься в ч. 1 ст. 809-1 ЦК України. В обґрунтування своєї позиції представник Відповідача посилався на відповідну судову практику. Ухвалою суду від 02.10.2025 було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Протягом судового розгляду справи представник Позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі, представник Відповідача проти задоволення вимог позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані докази, перевіривши матеріали справи, суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що 21.03.2021 між Відповідачем та Позивачем було підписано Заяву про приєднання до публічного договору № APZP0000000001284923 про надання послуги з фінансового лізингу. Відповідно до пункту 1.1. цієї Заяви, вказується, що за цим Договором Лізингодавець передає Лізингоодержувачу в лізинг предмет лізингу та його вартість: Автомобіль згідно Специфікації, викладеної в Додатку (а.с. 14) На виконання умов договору Відповідач передав Позивачу відповідно до Специфікації та Акту приймання-передачі, які є невід`ємними частинами до вказаного Договору, предмет лізингу - автомобіль марки ЗАЗ SENS, двигун: 1299 куб. см. газ/бензин, КПП: механічна, колір: чорний, рік випуску: 2012, вартість (у т.ч. ПДВ): 109000грн., кузов №: [NUMBER] , реєстраційний №: [NUMBER] (а.с. 15). Строк лізингу: 60 місяців з моменту підписання Додатку 2 Графік лізингових платежів (а.с. 16-17). Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотним умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 807 ЦК України визначено, до предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка висловлена 16 грудня 2015 року у постанові за наслідками розгляду цивільної справи № 6-2766цс15, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) транспортного засобу та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. 3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої, другої ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особи, всупереч положень ст. 799 ЦК України не було нотаріально посвідчено, а тому він в силу положень ст. 220 цього Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновкам Верховного Суду України, викладені у постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), від 19 жовтня 2016року (справа № 6-155Іцс1б), від 18 січня 2017 року (справа № 6-648цс16). Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 3 жовтня 2018 року по справі № 288/383/15-ц, від 10 жовтня 2018 року по справі № 466/3470/15. Отже, зазначений договір, підписаний Позивачем та Відповідачем є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. При оцінці доводів є обов`язковим дотримання правового висновку сформульованого Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551 цс 16, щодо обґрунтування застосування до спірних правовідносин норм статті 799 ЦК України, яка підлягає застосуванню, надавши оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення. Зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконанні робіт, наданні послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. В ході розгляду справи було встановлено, що Позивач сплатив за нікчемним правочином Відповідачу суму коштів у розмірі 54 311,26 грн, які просить стягнути з Відповідача. Оскільки в момент укладення спірного укладеного сторонами договору фінансового лізингу не було дотримано вимог законодавства щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення, такий договір є нікчемний в силу закону. У разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. У свою чергу Лізингоодержувач зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, і саме об`єкт лізингу, яким він користувався, та сплатити лізингодавцю плату за фактичний час користування об`єктом лізингу з моменту укладення договору і до моменту повернення транспортного засобу, а також відшкодувати понесені збитки (у разі наявності). Суд приймає до уваги й наступне: відповідно до специфікації та акту приймання-передачі до договору фінансового лізингу Відповідач передав, а Позивач отримав від Відповідача предмет лізингу - автомобіль марки ЗАЗ SENS, двигун: 1299 куб. см. газ/бензин, КПП: механічна, колір: чорний, рік випуску: 2012, вартість (у т.ч. ПДВ): 109000грн., кузов №: [NUMBER] , реєстраційний №: [NUMBER] . Отже вартість предмету лізингу на момент укладення договору становила 109 000, 00 грн. При цьому вартість предмету лізингу - автомобіля була узгоджена сторонами та ніким не оскаржувалась. На момент передачі Позивачу предмета лізингу - автомобіля марки ЗАЗ SENS, загальний пробіг цього автомобіля дорівнював 175 230 км, що підтверджується Висновком експерта від 03.17.2021 (а.с. 154-157). Звертаючись до суду Позивач просить стягнути з Відповідача 54 311,26 грн та судові витрати. Позивач вважає укладений договір нікчемний в силу закону, оскільки в момент укладення не була дотримана норма закону про обов`язкове нотаріальне посвідчення, та просить суд застосувати реституцію за нікчемним договором. При цьому, у судовому засіданні представник Позивача повідомив, що Позивач з моменту отримання предмета лізингу - автомобіля марки ЗАЗ SENS експлуатував його, внаслідок чого загальний пробіг автомобіля на час розгляду справи становить вже близько 200 000 км. Отже, стороною Позивача не заперечується сам факт використання автомобіля. Суд приймає до уваги вказану обставину, і оскільки Позивач дійсно користувався вказаним автомобілем тривалий час, внаслідок чого транспортний засіб отримав відповідний фізичний знос. За своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи різних договорів, зокрема лізингу, оренди (найму), купівлі-продажу, поставки, й відносини, що виникають з договору фінансового лізингу регулюються положеннями ЦК України про лізинг, оренду (найм), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із ч.1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приписами ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Правова позиція, щодо неможливості стягнення з лізингодавця коштів сплачених лізингоодержувачем за користування предметом лізингу, викладена: в постанові Верховного суду від 03 жовтня 2018 року по справі № 288/383/15-ц, а саме: «За змістом Глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювана шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (ч. 1 ст. 1212 ЦК України). Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними. Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов 'язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування ч. 1 ст. 1212 ПК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23 травня 2018 року (справа №14-77цс18) і підстави для відступу від таких висновків відсутні. Отже, при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу, суд повинен повернути сторони договору в попереднє становище з урахуванням, наведених вище роз`яснень». Таким чином, Верховний Суд дійшов до висновку, що грошові кошти, які були сплачені лізингоодержувачем за користування предметом лізингу, не можуть бути стягнені з лізингодавця при застосуванні положень ст. 216 ЦК України (наслідки недійсності правочину). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, зазначений правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду, має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до статей 1, 2 Закону України від 16 грудня 1997 року № 723/97- ВР «Про фінансовий лізинг» , фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно- правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Закон України «Про захист прав споживачів» не регулює правовідносини у сфері укладання, виконання, розірвання договорів фінансового лізінгу, вказані правовідносини регулюються нормами спеціального закону, яким в даному випадку є Закон України «Про фінансовий лізінг». Отже, згідно абзацу 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Т Таким чином, у разі застосування двосторонньої реституції Позивач повинен повернути автомобіль у тому стані, у якому автомобіль був отриманий від Відповідача, а оскільки автомобіль експлуатувався Позивачем та отримав фізичний знос, то Позивач мав би оцінити вартість такого зносу. Разом з тим, строною Позивача до суду не надано жодних доказів оцінки вартості фізичного зносу предмета лізингу - автомобіля марки ЗАЗ SENS, що стався внаслідок його експлуатації Позивачем. Тому суд позбавлений можливості урахувати вартість такого фізичного зносу предмету лізингу при застосуванні двосторонньої реституції за наслідками нікчемності договору лізингу. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Зважаючи на вказані обставини, суд приходить висновку, що позовні вимоги слід залишити без задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed