Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

Представник позивача Столітній М.М. звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №4836933. В обґрунтування зазначає, що 25.07.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено електронний Договір №4836933 про надання споживчого кредиту. У подальшому Відповідач свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконав, у визначені договором строки не здійснював оплату процентів за користування кредитом та не повернув суму основного боргу. Починаючи з 19.08.2024 року Відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість. Станом на дату відступлення права вимоги та звернення Позивача до суду заборгованість Відповідача за Кредитним договором №4836933 загальною сумою 125 000,00 грн., яка складається з суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 20000 грн., суми заборгованості за процентами нарахованих процентів первісним кредитором - 75000 грн., суми заборгованості за процентами нарахованих ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» за 100 календарних днів 30 000,00 грн. Відповідно до пункту 5.1.3 Кредитного договору ТОВ «Лінеура Україна» мало право без отримання додаткової згоди Відповідача відступити право вимоги за договором третій особі з обов`язковим повідомленням Відповідача про таке відступлення. 31.03.2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» було укладено Договір факторингу №31/03/2025, відповідно до умов якого Первісний кредитор відступив, а Позивач набув право грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договором №4836933 у повному обсязі, на умовах та в розмірі, що існували на момент відступлення права вимоги. З моменту укладення договору факторингу до Позивача перейшли всі права первісного кредитора, у тому числі право вимагати від Відповідача повернення суми основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, а також звернення до суду з відповідним позовом про примусове стягнення заборгованості. Про факт відступлення права вимоги Відповідач був повідомлений у спосіб та в строки, передбачені договором факторингу та чинним законодавством України, шляхом направлення відповідних повідомлень засобами електронного зв`язку. Таким чином, у зв`язку з невиконанням Відповідачем своїх договірних зобов`язань, наявністю підтвердженої заборгованості та законним переходом права вимоги до Позивача, останній вимушений звернутися до суду з даним позовом про стягнення заборгованості у судовому порядку. Ухвалою суду від 03.10.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 11.11.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у відсутність представника позивача, підтримав викладене в позовній заяві, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку шляхом розміщення оголошення на сайті «Судової влади України», оскільки зареєстрований на території м.Мелітополь Запорізької області, яка є тимчасово окупованою територією України. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 25.07.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено електронний Договір №4836933 про надання споживчого кредиту , відповідно до умов якого Товариство надало Відповідачу грошові кошти у сумі 20000,00 грн, який був підписаний відповідачем електронним підписом «79327» 25.07.2024 07:58:28, відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. За умовами договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 20000,00 грн. у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] , наданої позичальником. Відповідно до умов, встановлених договором, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні у сумі 20000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Відповідно до п.1.3. вказаного вище договору, строк кредиту 350 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 25 днів. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі іменується - Графік платежів), що є Додатком №1 до цього Договору. Графік платежів розраховується за зниженою процентною ставкою, виходячи з припущення, що Клієнт виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в Договорі. Згідно пункту 1.4 договору, вбачається що тип процентної ставки - фіксований. За користування кредитом нараховуються проценти на таких умовах: пункт 1.4.1. - стандартна процентна ставка становить 1,50% в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в пункті 1.3. за пунктами 1.5.1 - 1.6.2 Орієнтовна реальна річна процентна ставка за весь строк кредитування становить 10911,61% річних, орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору становить 125000,00 грн. Пунктом 3.1. вказаного договору, вбачається, що Проценти, що нараховуються за цим Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт». Сторони домовилися, що клієнт зобов`язаний у встановлений Договором строк повернути кредит та сплатити проценти за користування, штрафні санкції (у разі наявності) та інші платежі, передбачені Договором (п.5.4.1.). Пунктом 9.9. кредитного договору передбачено, що клієнт, підписуючи цей договір, підтверджує, що перед його укладенням йому в чіткій та зрозумілій формі була надана інформація, він ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Відповідно до паспорту споживчого кредиту від 25.07.2024 року, [PERSON] проінформований про тип кредиту, валюту кредиту, суму, строк кредитування, орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту, порядок повернення кредиту. Паспорт споживчого кредиту підписано позичальником електронним підписом 25.07.2024 року о 07:57:04. Також в матеріалах справи міститься таблиця обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (додаток №1 до Договору) які підписаний тим самим шляхом, що й паспорт споживчого кредиту та договір. Згідно п.1.2 кредитного договору: сума кредиту (загальний розмір) складає 20000 грн., строк кредиту 350 днів (п.1.3), дата повернення кредиту 09.07.2025 року, що вказується в Графіку платежів, що є Додатком № 1 до цього договору. Сума кредиту (його частина) перераховується товариством протягом трьох робочих (банківських) днів з моменту укладення цього договору (п.2.2 договору). Факт укладення кредитного договору підтверджується матеріалами справи, зокрема примірником електронного договору, паспортом споживчого кредиту, а також доказами використання відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію». Суд вважає доведеним, що договір був укладений добровільно, відповідав внутрішній волі сторін та породив для них цивільні права і обов`язки. Судом також встановлено, що первісний кредитор свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, перерахувавши кредитні кошти на платіжну картку відповідача, що підтверджується довідкою платіжного провайдера та іншими письмовими доказами, наявними у матеріалах справи. Водночас відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав. Як встановлено судом, відповідач не здійснив своєчасної сплати процентів за користування кредитом та не повернув суму основного боргу у визначені договором строки, у зв`язку з чим допустив прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до поданого позивачем розрахунку заборгованості, який суд визнає належним і допустимим доказом, станом на дату звернення до суду загальна заборгованість відповідача за кредитним договором складається з суми основного боргу та суми нарахованих процентів за користування кредитом. Судом встановлено, що 31 березня 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» було укладено Договір факторингу №31/03/2025, відповідно до якого право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №4836933 було відступлено позивачу. Вказаний договір факторингу відповідає вимогам статей 512, 514, 516, 10771082 Цивільного кодексу України. З моменту укладення договору факторингу до позивача перейшли всі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент відступлення права вимоги. Доказів належного виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором або спростування розміру заявленої заборгованості суду не надано. Відповідачем також не подано доказів, які б свідчили про недійсність кредитного договору або договору факторингу. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до статей 526, 530, 610, 625, 1048, 1054 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином та у встановлений строк, а у разі порушення грошового зобов`язання боржник зобов`язаний сплатити заборгованість у повному обсязі. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, а також судових витрат. Станом на дату відступлення права вимоги та звернення до суду загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 105000 грн, з яких: 20000 грн - заборгованість за тілом кредиту; 75000 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом. Нараховані проценти є процентами за правомірне користування кредитними коштами, розмір яких визначений умовами договору та був погоджений відповідачем при його укладенні. Норми права, якими керувався суд. Положення ч.1 ст.205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першої ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч.3 ст.207 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 у справі N 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі N 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі N 127/33824/19. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію". Відповідно до ст.3 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з ч.3 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію", пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ІТС). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону). Положення ч. 6 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачають, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Так, відповідно до п. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Ураховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що спірний договір укладено в електронному вигляді з використанням електронного підпису за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який надісланий первісним кредитором на номер телефону, зазначений [PERSON] при реєстрації на сайті кредитодавця, на підтвердження чого в ідентифікаційній частині договору містяться код ідентифікатор відповідача, що і є його безпосереднім підписом, що відповідає вимогам статті 12 Закону України "Про електронну комерцію". Без здійснення вказаних дій відповідачкою кредитний договір не був би укладений між сторонами. Наведене свідчить, що при укладенні цього договору сторони договору досягли згоди щодо всіх його істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору. Розмір заборгованості за кредитним договором відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано. Суд звертає увагу, що нарахування відсотків за користування кредитом здійснювалося відповідно до п.1.4 договору №4836933 і відповідач був з ним обізнаний у момент його укладення, про що свідчить його електронний підпис. Фактично таким чином, відповідач має заборгованість перед Позивачем за Договором № 4836933 від 25.07.2024 року загальною сумою 135 000,00 грн., яка складається з суми заборгованості з тіла кредиту 20000 грн., нарахованих процентів первісним кредитором - 75000 грн., нарахованих процентів ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» за 100 календарних днів 30 000,00 грн. Таким чином, судом встановлено, що позовні вимоги позивача до відповідача у цій справі є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат: Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання до суду даної позовної заяви, позивачем згідно вимог ст.4 Закону України «Про судовий збір» сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн згідно платіжної інструкції № 5413 від 16.09.2025. Тому на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві позивачем заявлено про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких визначено в сумі 10000 грн у зв`язку із зверненням з позовом. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат наведено позивачем при поданні позовної заяви. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду: договір про надання правничої допомоги № 10/12-2024 від 10.12.2024, заявку на виконання доручення до договору №10742 від 10.12.2024, згідно якої ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» і адвокат Столітній М.М. погодили перелік надання правових послуг за договором та їх вартість у розмірі 10000 грн; акт №10742 від 10.12.2024 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно договору № 10/12-2024 від 10.12.2024. З укладеного між ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» і адвокатом Столітнім М.М. договору про надання правничої допомоги встановлено, що сторонами погоджено сплату гонорару товариством адвокату протягом 30 календарних днів з моменту набуття рішенням першої інстанції у справі законної сили. Судом встановлено, що 10.12.2024 між ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» в особі виконуючого обов`язки генерального директора [PERSON] та адвокатом Столітнім Михайлом Миколайовичем укладений Договір про надання правової допомоги № 10/12-2024. Відповідно до Акту №10742 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 10.12.2024 вартість виконаних адвокатом робіт за договором щодо [PERSON] складає 10 000 гривень. Ураховуючи вищезазначене, оцінивши подані представником позивача докази на підтвердження понесених позивачем витрат, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, суд дійшов висновку про те, що реальні витрати позивача на професійну правничу допомогу склали 10000 гривень.

Outcome: approved