Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

24 червня 2025 року адвокат Кушпета Ірина Володимирівна, яка діє в інтересах [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , третя особа - орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, код ЄДРПОУ - 04056115 та просить суд - позбавити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 22 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №655. Від цього шлюбу у подружжя [INFO] народилась дитина - син [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01.06.2020 року шлюб між подружжям розірвано. Позивач [PERSON] та її син [PERSON] зареєстровані та фактично проживають разом за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що з моменту народження сина, відповідач вже не проявляв своїх батьківських обов`язків, наражаючи їх сім`ю на небезпеку, як фінансову так і на психологічну, а саме: мав проблеми із вживанням наркотичних засобів та коли дитині було лише 4 місяці, неофіційно довгий час проходив лікування, фінансово не забезпечував. Оскільки, жодної фінансової та матеріальної допомоги, батько дитини не надавав добровільно, відповідно із сторони позивачки, ще в період перебування в зареєстрованому шлюбі в 23.07.2018 року було подано позовну заяву про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та 04.10.2018 року рішенням Шевченківського районного суду по справі №466/5822/18 ухвалено: «стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 (одна тисяча) щомісячно, яка підлягає індексації відповідно до закону, але не менше ніж 50%прожиткового мінімуму, встановлено для дитини відповідного віку, починаючи з 23.07.2018 року до досягнення дитиною повноліття». Станом на день подання позовної заяви з моменту відкриття виконавчого провадження у відповідача створилась заборгованість по сплаті аліментів на загальну суму - 97 422,42 грн. Крім того, відповідач став на шлях вчинення кримінальних правопорушень, що підтверджується відповідними вироками судів. Відтак, малолітній син [PERSON] повністю знаходиться на утриманні матері, яка самостійно займається його вихованням та матеріальним забезпеченням. Ухвалою від 01.07.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Відзив на позовну заяву відповідачем, в порядку ст. 178 ЦПК України, у встановлений судом термін до суду подано не було подано. Заяв чи клопотань на адресу суду подано не було. 05.11.2025 року через систему «Електронний суд» від представником Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради Миргород В.В. поданий Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . 04.12.2025 року суд завершив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду. В судовому засіданні 09.01.2026 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити. [PERSON] повідомила, що відповідач ніяк не піклується про сина, не цікавиться його життям, станом здоров`я. Всі питання щодо виховання сина вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про місце, час та дату судового засідання, відзиву на позовну заяву до суду не подавав. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст.223 ч.1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. 08.01.2026 року представник Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради Миргород В.В. подав заяву про слухання справи за його відсутності. Суд заслухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 22.11.2015 року зареєстровано шлюб Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №655. За час шлюбу у подружжя народилась дитина - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 31.07.2015. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 04.10.2018 року у справі №466/5822/18 ухвалено стягувати з [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01.06.2020 року шлюб між сторонами розірвано. Малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю - позивачем [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] навчається у СЗШ №97 у м. Львові. Відповідач [PERSON] неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, що підтверджується копіями вироків у справах №466/3073/16, 466/8442/16, 466/10958/16, 466/249/20, 461/2140/20, 461/3454/16. Як убачається з розрахунку заборгованості від 13.10.2025 року, виданого Шевченківським відділом державної виконавчої служби у м. Львові, заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 10.10.2025 становить - 103 814, 42 грн. Згідно ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом справ щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо роз`яснення спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків а також на підставі інших документів, що стосуються справи. При розгляді даної справи суд враховує положення ч.8, 9 ст.7 Сімейного Кодексу України про те, що регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 -Х11 від 27.02.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як зазначено у ч. 1 ст. 18 вказаної Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Частиною 1 ст. 27 цієї Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»: «Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України». Відповідно до вимог ст. 12 вказаного Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру,милосердя,забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У відповідності до принципу 2 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини, згідно принципу 7 Декларації, має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її (дитини) освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Верховний Суд України в ч.2 п.16 постанови Пленуму № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так, органом опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради надано письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Даний висновок, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України), при цьому суд констатує, що матеріали справи не містять доказів на спростування відомостей зазначених у вказаному висновку. З висновку також вбачається, що батько - [PERSON] був присутній на засіданні комісії при розгляді клопотання про позбавлення його батьківських прав та заперечував про таке. З врахуванням думки батька, комісія відкладала розгляд ухвали суду та надавала можливості змінити свою поведінку щодо сина. Однак, [PERSON] ніяких заходів щодо виконання батьківських обовязків відносно млолітньогоГавора [PERSON] не вживав та не робив спроб проявити себе як батько. Судом встановлено, що під час розгляду справи відповідач не відновлював зв`язки зі сином та не цікавився його життям, при цьому знаючи, що в суді розглядається спір про позбавлення його батьківських прав. З характеристики зі школи № 97, яка досліджувалася комісією також вбачається, що батько [PERSON] із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає. У вихованні дитини участі не бере. З класним керівником на зв`язок не виходив, на батьківські збори не прибував. Отже, суд достовірно встановив, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини та її виховання, з дитиною не спілкується протягом тривалого часу, ніколи її не відвідує, участі у вихованні не приймає та матеріально не підтримує. Також відсутні будь-які перешкоди батькові у вихованні дитини. Як наслідок, усі ці фактори, у їх сукупності, свідчать про те, що відповідач свідомо і умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо неповнолітньої дитини. Суд приходить до висновку, що поведінку батька дитини у кращу сторону змінити не можливо, оскільки він сам цього не бажає. Незважаючи на те, що позбавлення батьківських прав вважається крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків і способом захисту прав та інтересів дітей, беручи до уваги принципи викладені в Декларації прав дитини, зважаючи на встановлені в ході судового розгляду обставини, суд вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] перш за все буде відповідати інтересам дитини. Таким чином, суд приходить до висновку, що в процесі розгляду справи здобуто достатньо доказів ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов`язків, що дає підстави до задоволення позову в частині вимоги про позбавлення його батьківських прав. Окрім того, в силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути 5000 грн. витрат на правничу допомогу. Вказана сума, на думку суду є співмірною із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. З відповідача також слід стягнути в користь держави судовий збір в розмірі 1 211, 20 грн.

Outcome: approved