Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до «ФОП [PERSON] » про зобов`язання внести запис до трудової книжки та видати розпорядження про звільнення. Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.01.2023 позивач була прийнята в «ФОП [PERSON] » на посаду менеджера з роздрібної торгівлі побутовими товарами та їх ремонтом за трудовим договором №13 на підставі Розпорядження №5к/тр від 30.12.2022. На підставі Розпорядження №7-к/тр від 08.05.2025 позивачку було звільнено з «ФОП [PERSON] » за власним бажанням відповідно до п. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України. З заявою про звільнення та видачі трудової книжки вона звернулася до «ФОП [PERSON] » 26.05.2026. Трудову книжку «ФОП [PERSON] » було направлено [PERSON] засобами поштового зв`язку, однак без запису про звільнення до трудової книжки та без надання їй розпорядження №7-к/т від 08.05.2025 про звільнення. 01.08.2025 позивач звернулась з заявою до «ФОП [PERSON] » про внесення запису про звільнення до трудової книжки. 26.09.2025 позивач вдруге звернулась з заявою до відповідача про внесення запису про звільнення до трудової книжки. Станом на день звернення до суду від відповідача відповідь на її заяви щодо внесення запису до трудової книжки про її звільнення не надходило. 24.10.2025 позивач звернулась зі скаргою до начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Карпюк Р.М. щодо проведення перевірки «ФОП [PERSON] » щодо невнесення запису про звільнення до трудової книжки. Станом на день звернення до суду відповідь щодо розгляду скарги не надходила. З огляду на вищевикладене позивач просить зобов`язати «ФОП [PERSON] » внести відомості до трудової книжки Серія [NUMBER] [PERSON] , [INFO] про звільнення з займаної посади, відповідно до Розпорядження «7-к/т від 08.05.2025. Зобов`язати «ФОП [PERSON] » видати Розпорядження «7-к/т від 08.05.2025 про звільнення [PERSON] , [INFO] . Також позивач просить стягнути з відповідача судовий збір. Ухвалою Вінницького міського суду від 03.12.2025 позовну заяву залишено без руху. На виконання вимог вказаної ухвали суду 15.12.2025 в межах строку встановленого судом, позивачем подано до суду заяву, якою недоліки усунуто. Ухвалою суду від 19.12.2025 призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін, призначено розгляд справи по суті. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. 12.01.2026 відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволені позовних вимог з огляду на наступне. 02.01.2023 [PERSON] була прийнята на роботу в «ФОП [PERSON] » на посаду менеджера з роздрібної торгівлі побутовими товарами та їх ремонтом за трудовим договором та була звільнена за власним бажанням. В день звільнення їй було запропоновано отримати трудову книжку та розпорядження, але це робити вона не забажала, попросила письмово трудову книжку направити поштою за зазначеною нею адресою, яку остання отримала 18.06.2025. Дані про звільнення [PERSON] були подані в електронному звіті, а саме податковому розрахунку сум, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків фізичних осіб, і сум отриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за травень 2025 року. Що стосується вимог позовної заяви про зобов`язання відповідача внести запис про звільнення до трудової книжки, зазначає, то відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.1.1- 1.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. При влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжки оформлену в установленому порядку. Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Пунктом 4.2. Інструкції № 58 передбачено, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. З 10.06.2021 набув чинності Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» віл 05.02.2021 №1217-IX, який внiс зміни до Кодексу законів про працю України щодо нових правил обліку трудової діяльності працівника. Із цієї дати запроваджено електронний облік трудової діяльності. Основна суть змін - переведення обліку трудової діяльності працівника з паперової форми (у трудовій книжці) в електронну- у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (cт. 48 KЗпП). Відповідно до ч. 3 ст. 48 КЗпП трудові книжки зберігаються у працівника. У той же час, законодавцем встановлено «перехідний період» тривалістю п`ять років, а саме: Розділом ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1217 передбачено, шо протягом 5 років після 10.06.2021 відбуватиметься включення Пенсійним фондом до Реєстру застрахованих осіб відсутніх відомостей про трудову діяльність працівників на підставі відомостей, поданих страхувальником або застрахованою особою. Після завершення цих робіт наявні у роботодавців паперові трудові книжки видаватимуться працівникам на руки особисто під підпис. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати належно оформлену трудову книжку працівнику, з яким укладено трудовий договір до набрання чинності цим Законом та який звільняється до завершення процедури включення до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутніх відомостей про трудову діяльність, у день звільнення (абз. 3 п. 2 розділу І Закону України від.05.02.2021 №1217-1X). Отже, протягом перехідного періоду можна буде використовувати як паперову трудову книжку, так і електронну форму уже наявних або внесених відомостей про трудову діяльність. В день звільнення позивач мала змогу отримати трудову книжку та копію розпорядження про звільнення, чого нею зроблено не було і її направлено за її заявою по пошті. Оскільки з 10.06.2021 почав діяти Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі», який передбачає впровадження обліку трудової діяльності працівника в електронній формі та який скасовує матеріальну відповідальність роботодавця за невидачу трудової книжки, але відповідні зміни до Інструкції внесені не були (тобто існує колізія чи конфлікт між нормами КЗпП України та Інструкцією), пріоритет в застосуванні мають саме норми Кодексу України (в даному випадку КЗпП України), як основного акту трудового законодавства. Таким чином, положення Інструкції №58 як підзаконного нормативно-правового акту, на які посилається позивачка відповідають нормам КЗпП України як закону, що має вищу юридичну силу, відтак в даному випадку положення інструкції №58 не підлягають застосуванню. Крім того, позивач звернулась до суду із спливом трьохмісячного строку, починаючи з 18.06.2025. Позивач фактично знала про порушення її трудових прав починаючи з 18.06.2025, отже строк, протягом якого позивач має право звернутись до суду з даним позовом з урахуванням ст. 123 ЦПК, має обчислюватись з дня отримання вищевказаних документів. Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористалась. Сторони в судове засідання не з`явились. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, позов просить задовольнити. Відповідач в судове засідання н з`явилась, у відзиві зазначила про розгляд справи у її відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно запису в трудовій книжці серії [NUMBER] 02.01.2023 [PERSON] було прийнято на роботу до ФОП « [PERSON] » на посаду менеджера з роздрібної торгівлі побутовими товарами та їх ремонтом за трудовим договором №13. 26.05.2025 [PERSON] звернулась з заявою до «ФОП [PERSON] » відповідно до якої просить звільнити її з 26.05.2025 за власним бажанням на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП. Трудову книжку просила відправити поштою. 16.06.2025 відповідачем направлено трудову книжку [PERSON] засобами поштового зв`язку, про освідчить копія опису вкладення (трекінг відправлення №650070767426) 01.08.2025 [PERSON] звернулась з заявою до «ФОП [PERSON] » щодо внесення відповідного запису в її трудову книжку, про дату і підстави її звільнення з «ФОП [PERSON] ». 26.09.2025 [PERSON] звернулась з заявою до «ФОП [PERSON] » щодо внесення до її трудової книжки відповідного запису про дату та підставу її звільнення. 24.10.2025 [PERSON] подала скаргу на ім`я начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Карпюк Роману Миколайовичу щодо невнесення до трудової книжки запису про звільнення. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За положеннями статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Статтею 21 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави звільнення працівника за власним бажанням визначенні ст. 38 КЗпП України. Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» роботодавець повинен передати відомості про звільнення працівника до відповідних органів, зокрема Пенсійного фонду України. Ці дані оновлюють реєстр застрахованих осіб (з 10.06.2021 року, з впровадженням електронних книжок, дані про звільнення подаються до Пенсійного фонду України через електронну систему звітів (ЄСВ та трудових відносин), що передбачено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05.02.2021 року № 1217-IX. При цьому, суд звертає увагу, що з набранням чинності Закону України від 05 лютого 2021 року № 1217-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» (10 червня 2021 року) та після закінчення перехідного періоду, паперова трудова книжка фактично втрачає статус обов`язкового документу, але працівники, які хочуть отримувати відомості про трудову діяльність саме в паперовій формі, зможуть користуватися й надалі такою можливістю. Як встановлено в судовому засіданні позивачка зверталася до відповідача із письмовою вимогою про внесення запису до паперової трудової книжки про її звільнення, однак відповідач не вніс такі відомості, посилаючись на те, що відомості про звільнення були подані в електронному звіті. Вимога про внесення запису до трудової книжки є правом працівника, передбачена законом, тому роботодавець зобов`язаний внести запис до трудової книжки за вимогою працівника. Враховуючи вказані приписи, суд вважає доведеною та такою що підлягає задоволенню вимогу позивача зобов`язати відповідача внести запис про звільнення у трудову книжку, а також вимогу про видачу розпорядження про звільнення, оскільки доказів що позивач отримала дане розпорядження матеріали справи не містять. Щодо заперечень відповідача про пропуск строку звернення до суду (ст. 233 КЗпП України) Суд враховує, що Рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), ч. 1 ст. 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду за вирішенням трудових спорів, а також визначено, що визнана неконституційною частина втрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України та ч. 1 ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням. Одночасно суд бере до уваги приписи ч. 3 ст. 3 ЦПК України, відповідно до яких провадження в цивільних справах здійснюється згідно із законами, чинними на час розгляду і вирішення справи. Оскільки Рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 ч. 1 ст. 233 КЗпП України в зазначеній частині визнано неконституційною та визначено втрату нею чинності з дня ухвалення цього Рішення, то на момент розгляду справи по суті та ухвалення судового рішення відповідне нормативне обмеження тримісячним строком не є чинним і не може бути застосоване судом при вирішенні спору. За таких обставин доводи відповідача про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду, суд визнає безпідставними. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн. Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11.

Outcome: approved