Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

У грудні 2024 року [PERSON] звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з заявою про сприяння поверненню дитини в рамках Гаазької Конвенції від 25.10.1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, в якій вказав про необхідність повернення дитини доньки [PERSON] до місця постійного проживання в Республіку Польща. Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 грудня 2024 року позовну заяву передано за підсудністю до Херсонського міського суду Херсонської області. Ухвала набула законної сили 25.06.2025 р. відповідно до постанови Одеського апеляційного суду від 25.06.2025р., якою апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, а ухвала Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 грудня 2024 року залишена без змін. 29.07.2025 р. матеріали за заявою [PERSON] надійшли до Херсонського міського суду Херсонської області та за протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2025 р. визначено головуючого суддю Ус О.В., 31.07.2025р. справа передана судді. Ухвалою від 01.08.2025 р. заява [PERSON] залишена без руху, встановлений строк для усунення її недоліків. 12.08.2025 р. зареєстрована заява представника позивача адвоката Жак Н.Т. про усунення недоліків, яка 13.08.2025 р. передана головуючому судді. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 14.08.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, залучено третіх осіб. Ухвалою підготовчого засідання від 19.09.2025 р. залучено до участі в справі третю особу без самостійних вимог на предмет спору службу у справах дітей Роздільнянської міської ради. 09.10.2025 р. закрите підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду, визначені дати судових засідань. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач та відповідачка є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . Дитина з моменту народження і до [INFO] проживала на території Республіки Польща. Позивач є громадянином Республіки Польща та має постійне місце проживання на її території. Відповідачка є громадянкою України, має постійне місце проживання на території Республіки Польща. Дитина [PERSON] є громадянкою Республіки Польща. Дитина до 07.12.2023 року постійно проживала з батьками на території Республіки Польща в сімейному будинку за адресою: [ADDRESS] . Догляд за дитиною здійснювався спільно Позивачем та Відповідачкою. Позивач виконував усі батьківські обов`язки, як і Відповідачка. Позивач проводив з донькою кожну вільну хвилину. Дитина відвідувала дитячий садочок, заняття для дітей, регулярно обстежувалась у педіатра, що підтверджено довідками лікарських консультацій. 8 серпня 2023 року Відповідачка переїхала з квартири, в якій разом з Позивачем проживали, забравши з собою дитину, до своєї сестри (сестра Відповідачки на той час винаймала квартиру в Польщі за адресою: Romana Їelazowskiego 9/8, 30-694 Krakуw). З моменту виїзду Відповідачки, Позивач опікувався донькою без її присутності, забираючи дитину до свого місця проживання. Позивач забирав доньку [PERSON] з дитячого садка, ходив з нею на прогулянки, ходив до басейну, донька залишалася у нього на ніч, а наступного ранку він відвозив її до дитячого садка. Він опікувався донькою з перших годин її життя. Відповідачка довіряла йому опіку над дитиною, не обмежувала контактів з донькою, ніколи не було ознак того, що вона вважає, що він "не впорається" з дитиною сам. Багато разів Відповідачка писала йому, що він добрий, люблячий батько. Однак, від моменту переїзду Відповідачки до сестри, вона, з часом, почала прагнути обмежити його контакти з дитиною, і на цьому ґрунті у них почали виникати суперечки. 4 вересня 2023 року Відповідачка подала позов про розірвання шлюбу до Окружного суду в Кракові (справа: XI C 2780/23). Він подав відповідь на позов та клопотання про врегулювання контактів з донькою, щоб вони були частими та регулярними. Через неявку Відповідачки на засідання 29 квітня 2024 року, провадження було призупинено, і врегулювання контактів з донькою не відбулося. 7 грудня 2023 року, згідно з попередніми домовленостями з Відповідачкою, він мав забрати доньку з дитячого садка. Того ж дня в додатку дитячого садка він побачив відсутність дитини. Як з`ясувалося, 07 грудня 2023 року Відповідачка забрала дитину з дитячого садочка і виїхала за кордон без його згоди. Відповідачка не повідомила його про намір виїзду того дня. З цього моменту він втратив контакт з донькою. У повідомленнях до нього, Відповідачка писала, що виїхала до Хорватії на Різдвяні свята і повернеться разом з дитиною до Польщі не пізніше 10 січня 2024 року. 7 грудня 2023 року в одному з повідомлень у додатку інтернет-месенджера "VIBER" Відповідачка написала: "(...) ми в ЄС, ми не за кордоном". У цей період у Хорватії жили обоє батьків Відповідачки. Вона без відома та його згоди оформила доньці паспорт громадянина України, про що він дізнався лише після переїзду Відповідачки до сестри. В середині грудня 2023 року Відповідачка перестала відповідати на його дзвінки, пізніше її телефон був вимкнений (хоча вона іноді робила з нього дзвінки, що підтверджується долученими таблицями), перестала відповідати на надіслані їй повідомлення. У зв`язку з цим він зателефонував до сестри Відповідачки та її батькам, але вони не повідомили, де перебуває його дружина з дитиною. Пізніше, він дізнався, що сестра дружини також виїхала з Польщі. Оскільки номер телефону Відповідачки було зареєстровано за контрактом на нього, він отримував рахунки за дзвінки. 26 грудня 2023 року в рахунку за номером телефону, яким користувалася Відповідачка, з`явилося SMS, надісланий у роумінгу від оператора " [PERSON] " тому, він припустив, що Відповідачка разом з донькою [PERSON] , ймовірно, перебувають в Україні. 24 лютого 2024 року він з розмови з колишнім роботодавцем Відповідачки дізнався, що за його інформацією Відповідачка разом з донькою на початку грудня виїхала до України, повідомивши роботодавця, що причиною виїзду є проведення реабілітації тазостегнових суглобів дитини, також повідомив, що з січня 2024 року він не має жодного контакту з Відповідачкою. Відповідачка працювала дистанційно до січня 2024 року, а потім без пояснень припинила контакт з роботодавцем, не розірвала договір, не повернула наявного у неї обладнання роботодавцю. 04 березня 2024 року з ним зв`язалася директорка дитячого садочка, до якого ходила [PERSON] , повідомивши, що Відповідачка надіслала їй електронного листа про припинення відвідування Емілією дитячого садка. Крім того, він дізнався, що Відповідачка не повернула частину орендованих речей з дитячого садочка. 29 квітня 2024 року у повідомленні від оператора мобільного зв`язку з`явилася інформація, що Відповідачка зателефонувала на польський номер телефону банку mBank, і цей дзвінок був позначений як роумінг, була стягнута плата за вказаний український оператор зв`язку. Це означає, що у цей час Відповідачка перебувала разом з дитиною на території України. 31 травня 2024 року у паспортному бюро м.Кракова він дізнався, що паспорт [PERSON] , який знаходився у нього, було анульовано Відповідачкою. Як причину анулювання Відповідачка вказала втрату паспорта, хоча знала, що польський паспорт дитини весь час знаходився у нього. Оскільки дитина не перебувала в Польщі, вона втратила право на державну допомогу в рамках виплати 800+, у зв`язку з чим він отримав дуже емоційне повідомлення від матері Відповідачки, яка звинуватила його в цьому і написала, що він ніколи не побачить своєї дитини і що [PERSON] більше ніколи не повернеться до Польщі. Батько дружини, єдиний у відповідь на його прохання, час від часу надсилав повідомлення, що дитина почувається добре, що ріжуться зуби, що вчиться ходити. Це єдине джерело інформації, яке він мав на той час. Він весь час не може зрозуміти справжні причини такої поведінки Відповідачки. До серпня 2023 року, з точки зору Позивача, вони були щасливим люблячим подружжям. Емілія запланована, бажана і очікувана дитина. Вважає, що вивезення дитини без його згоди за межі Республіки Польща є порушенням його батьківських прав та прав дитини на проживання з обома батьками. Ці дії є незаконними відповідно до статті 3 Гаазької Конвенції. 18.06.2023 року він звернувся до Міністерства юстиції України через Міністерство юстиції Республіки Польща із заявою про сприяння поверненню дитини до Республіки Польща в рамках Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Однак, Міністерство юстиції України не звернулося до суду із заявою про сприяння поверненню дитини до Республіки Польща, про що його повідомило на початку грудня 2023 року, тому він 03.12.2024 року самостійно звернувся із такою заявою до суду. 26.08.2025 р. через підсистему Електронний Суд надійшли пояснення третьої особи Міністерства юстиції України щодо позову, відповідно до яких просили врахувати доводи Мінюсту та прийняти рішення у якому першочергову увагу приділити якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Звертали увагу на те, що Польща, підписала Гаазьку Конвенцію 1980 р. з застереженням про відмову нести будь-які витрати на оплату послуг адвокатів або радників або судові витрати, крім тих що можуть бути відшкодовані системою безплатної правової допомоги, тому Мінюст не забезпечує інтереси заявників з Республіки Польща в судах та інших органах України. 03.09.2025 р. (відправлений 01.09.2025 р. через підсистему Електронний Суд) до суду надійшов відзив сторони відповідачки на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідачка не визнає заявлених до неї позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову. Визнає обставини щодо укладення шлюбу з позивачем та народження їх спільної дитини [PERSON] . Зазначає, що орієнтовно у лютому 2019 року (після укладення шлюбу) нею укладено із матір`ю Позивача [PERSON] як власницею будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , письмовий договір «позичання» кімнати будинку. В зазначеному будинку проживали Позивач, його матір (власниця будинку) та цивільний чоловік матері. З моменту укладення названого договору «позичання» Відповідачка разом із Позивачем розпочали користування приміщеннями фактично двох житлових кімнат будинку, ванної кімнати і коридору, як зоною для приготування їжі на другому поверсі будинку по [ADDRESS] , з мовчазної згоди власниці будинку - [PERSON] . Відповідачка у відповідності до укладеного шлюбу із Позивачем отримала дозвіл на проживання (karta pobytu) строком на 10 років до 2032, який підлягає скасуванню щодо Відповідачки на підставі pkt 6 Art. 199 ust. 1 Закону РП про іноземців. Ані Позивач, ані Відповідачка власного житла на території Республіки Польща не мають. Дитині оформлено подвійне громадянство Республіки Польща та України. Дитина зареєстрована за двома місцями проживання: в РП за місцем реєстрації Позивача та в Україні за місцем реєстрації матері ( [ADDRESS] ). Відповідачка має дві вищі освіти Ягеллонський університет і Варшавський університет за спеціальністю журналістика і соціальна комунікація і перекладач юридичного і судового перекладу російської і польської мов. На 14.02.2020 року була працевлаштована на фірмі Little Doctor Europe Sp. z o.o., до 24 березня 2024 року, тобто до оформлення відпустки, що пов`язана із народженням дитини. Після народження дитини працювала за окремими замовленнями виконуючі роботу «на дому», що дозволяли одночасний догляд за дитиною. Весь період спільного проживання, Позивач працевлаштований не був до січня 2023 року. Вища або середня спеціальна освіта була відсутня. Матеріальне утримання сторін і дитини здійснювалось за кошти Відповідачки та її батьків. Гроші, які отримувались Відповідачкою, як заробітна плата та гроші, які перераховувались батьками Відповідачки, нараховувались на рахунки Позивача, котрі він окреслює за його власним поглядом як «спільні рахунки». Розпорядження заробітною платою, яку Позивач почав отримувати з січня 2023 року, він здійснював самостійно. Після народження дитини відносини сторін, що були вже складними, значно погіршилися. Між сторонами були постійні сварки. Зокрема, напружені стосунки були наявні із матір`ю Позивача, котра після народження дитини, заявляла про неможливість спільного проживання із сторонами через не відповідність їх стосунків елементарним сімейним відносинам, моральне й фізичне насилля, просила їх покинути будинок. Від існуючих умов проживання страждала дитина. Свідком морального насильства над Відповідачкою стала її рідна сестра [PERSON] , яка тимчасово проживала із сторонами за однією адресою у лютому 2022 року. Відповідні обставини можуть підтвердити батьки Відповідачки. Як зазначалось вище, весь час спільного проживання всі гроші були в розпорядженні Позивача без доступу до них Відповідачки, як до народження дитини, так і після її народження. Розпорядження соціальними виплатами на дитину здійснювалось виключно Позивачем в його інтересах. Власних коштів Позивач Відповідачці не надавав, будь-яка витрата особиста повинна була бути обґрунтованою, з ним узгодженою та, в більшості, відхилялась придбання особистих речей не дозволялась, при народженні дитини будь-яка додаткова витрата, зокрема на ліки, приватного лікаря не погоджувалась і не оплачувалась. Після пологів жодної фізичної, психологічної допомоги в догляді за дитиною позивач не надавав, при цьому не працюючи. Відповідачка просила Позивача працевлаштуватись. Після народження дитини, Відповідачка стала більш вимогливою до обов`язків Позивача як батька і це, ймовірно, негативно ним сприймалось через порушення звичного для нього образу життя який суперечив батьківським обов`язкам. Зокрема, Відповідачкою наводилось на незадовільних умовах проживання в будинку із дитиною через наявність в кімнаті чорної плісняви, через протікання покрівлі, відсутність спеціального облаштованого за санітарними вимогами приміщення для приготування їжі (було відсутнє приміщення облаштоване вентиляцією, зоною для миття посуду та продуктів, що вимушено мились у ванній кімнаті коридору в якому облаштовано зону для приготування їжі). Позивач постійно пред`являв до Відповідачки побутові претензії (що панні Анна не попрасувала, не зготувала поїсти, не помила посуд тощо), що дитина плаче, а він хоче відпочити тощо, втім переглянути свою поведінку про допомогу, він бажання не мав. Пропозицію скористатись послугами з надання побутової допомоги (прибирання, тощо) за кошти батьків Відповідачки, Позивач відхилив. Позивач морально й фізично знущався над Відповідачкою, пригнічував її, як особистість. Дитина не отримувала розвитку, не мала можливості спілкуватись із іншими дітьми й дорослими, не дозволялось передавати її до ясел, інших гуртків задля спілкування, адже це несло додаткові витрати. Будь які додаткові витрати на фізичний розвиток (наприклад масаж, водні процедури) дитини, заборонялися як недоцільні. 07 серпня 2023 року сторони дійшли згоди припинити шлюб. Таке рішення прийнято сторонами після застосування Позивачем до Відповідачки фізичного насильства в ході сварки (прищемлено тіло в дверях, тягав за волосся). Того ж дня 07.08.2023 року Відповідачка виїхала з речами своїми та дитини з позиченого житла до своєї рідної сестри - [PERSON] до орендованої нею квартири, яка була розташована в [ADDRESS] , [ADDRESS] . З цього моменту фактичне місце проживання Відповідачки й дитини змінилось на [ADDRESS] , [ADDRESS] . Побачення дитини Позивачем з серпня 2023 року здійснювались за його бажанням, що в більшості складало 2-3 години в суботу або неділю щотижня. 25.08.2023 року між Позивачкою і Відповідачем укладено договір про оплату аліментів. 04 вересня 2023 року Відповідачкою подано позов про розірвання шлюбу із врахуванням укладеного договору про виплату аліментів. У вересні 2023 року Відповідачка в перший раз отримала можливість влаштувати дитину в дитячий садок м.Кракова в якому вона перебувала до грудня місяця 2023 року, тобто всього три місяці. Інша соціалізація дитини в РП була відсутня окрім цих трьох місяців 2023 року дитина не спілкувалась з іншими дітьми свого однорічного віку (гуртки, тощо). Медичне забезпечення дитини здійснювалось по програмі обов`язкового соціального страхування. Рішення про повернення в Україну Відповідачкою було прийнято у листопаді 2023 року, позаяк не мала можливості матеріально утримувати себе та дитину про що повідомила Позивачеві. Так, після переїзду для окремого проживання витрати Відповідачки щомісячно складали: 1750 злотих на оренду квартири (оренда квартири на половину з сестрою); 1000-1500 злотих на дитячий садок; 500-1000 злотих на проїзд; 500-800 злотих на мінімальні товари вжитку; 700-800 злотих на мінімальні витрати на продукти харчування; витрати на отримання послуг медичного характеру складали орієнтовно 200-400 злотих за звернення. Як зазначалось вище, аліменти Позивача складали 400 злотих на місяць. Додатково Позивач передавав Позивачці 500 злотих державної допомоги від РП. Тобто, при умові роботи Відповідачки на двох роботах: вдень в організації Little Doctor Europe sp z o.o. із заробітною платою, яка складала 2 150 злотих та працюючи в ночі на послугах кур`єрської доставки Glovo її дохід складав 1000 злотих. Існуючий дохід не дозволяв вирішити питання оренди самостійного житла та покриття необхідних дитині медичних послуг. Оскільки Позивач не мав можливості й бажання вирішувати матеріальні проблеми Відповідачки та дитини це обумовило рішення про виїзд їх до України. Перетин кордону з дитиною Відповідачки був за усним погодженням з Позивачем і його наступною мовчазною згодою, який до цього погодив виїзд до Хорватії і, в наступному, до України. В цей час сторони вже не проживали разом. Письмовий дозвіл на в`їзд дитини-громадянина України на територію України не потрібен, як і не вимагається згода батька для перетину кордону. Аналогічно для дитини з громадянством Польщі для виїзду за кордон, якщо це дитина, що подорожує з одним із батьків, необхідний закордонний паспорт дитини, а згода другого з батьків, який не супроводжує, не потрібна (Ustawa z dnia 25 lutego 1964 r. Kodeks rodzinny i opiekunczy). Саме з цих підстав Позивач жодним чином не висловлював заперечень проти відсутності Відповідачки із донькою в РП до 18.06.2024 року, а саме лише після травня 2024 року в якому відбулось блокування за заявою Відповідачки соціальних нарахувань від РП, котрі отримував Позивач і якими розпоряджався на власний розсуд з березня місяця 2024 року. На час розгляду справи дитина із Відповідачкою та її цивільним чоловіком проживають у м. Роздільне, Одеської області. Відповідачка очікує другу дитину (перші числа жовтня 2025 року). Еміля відвідує дошкільний заклад КЗ «Роздільнянський ЗДО «Оленка» в який оформлена з 02.09.2024 року. Характеристика із закладу позитивна, Емілія соціалізована. Дитина зареєстрована у сімейного лікаря та проходить періодичні медичні огляди, отримує медичні послуги, через проблеми Емілії зі стопами вона періодично відвідує ортопеда, курси масажів, заняття з хореографії. Згідно доданого висновку невролога дитина розвивається у відповідності до свого віку. Відповідачкою замовлено психологічний висновок спеціаліста, яким надано заключення. З акту органу соціального захисту вбачається, що умови проживання дитини задовільні, вона забезпечена всім необхідним, стосунки з матір`ю гарні (акт від 24.04.2025 року). Фактично Емілія виїхала з території Республіки Польща у віці 1 року та двох місяців, тобто у віці, якому притаманна залежність від матері і відсутність навиків у спілкуванні. Розмовляти Емілія на рівні висловлювань первісними словами розпочала у віці двох років і її слова були промовлені і зараз промовляються українською та російською мовами. Позивач щонеділі має можливість спілкування із дитиною, для чого між сторонами погоджено графік спілкування щочетверга об 19.00 на протязі однієї години через сервіс для відеоконференцій «Viber». Відповідачка не одноразово пропонувала Позивачеві визначити для побачень з дитиною будь-яке місто в Україні (переважно м.Львів зважаючи на мінімальну його віддаленість з кордоном РП, а також м. Одеса допоки дитина не досягне віку, в якому виникне можливість комфортного, періодичного виїзду до РП). Таку пропозицію Позивач відхилив. Позивач відмовляється спілкуватись із дитиною в присутності домогосподарки (няні), тобто в разі якщо при такому спілкуванні буде відсутня Відповідачка, зазначаючи, що розцінює такі обставини як перешкоди в спілкуванні із дитиною. Між тим, весь час відведений для спілкування з дитиною, Позивач витрачає на спілкування із Відповідачкою її образи та з`ясування «стосунків». Аналіз висловлювань Позивача дає підстави констатувати, що справжнім наміром його дій і судових звернень є повернення Відповідачки до Позивача в якості дружини проти її волі, позаяк дитина використається в якості важелю/інструменту для такого примусового повернення до РП. Позивач допускає в своїй поведінці не лише моральне пригнічення Відповідачки, але й має такий намір щодо близького їй оточення шляхом вишукування їх контактних даних для зв`язку із наступним направленням їм повідомлень спрямованих на приниження і наклепів на Відповідачку, тобто має місце переслідування й намагання втрутиться в особисте життя Відповідачки і її оточення. Через відправлення Позивачем повідомлень у нічний час контакт з ним названими людьми в мережах заблоковано. Між тим, на початку 2025 року Позивач запевняв про відсутність бажання забирати дитину у Відповідачки і запевняв про виключно бажання отримати контакт з дитиною та просив дозволу на спілкування. Відповідачкою взято участь в процедурі медіації задля вишукування шляхів досягнення згоди щодо побачення з дитиною. Процедура медіації завершилась досягненням згоди щодо спілкування з дитиною - сторони дійшли згоди щодо спілкування з дитиною засобами електронної комунікації. Відповідачкою в ході проведення медіації, а також після цього, пропонувалось Позивачеві укласти нотаріально засвідчену угоду про визначення порядку спілкування з дитиною. Позивач не підтримав таку ініціативу. Наразі, констатуючи, Позивач вказує на недостатність спілкування з дитиною засобами електронної комунікації й вимагає повернення на територію до РП зважаючи на бажання бачити дитину, варіант приїзду до території України відхиляє. Позивач не сплачує аліменти на утримання дитини, пропозиції підтримати дитину матеріально залишаються без відповіді (ігноруються). Позивач також відмовляється від раніше укладеної між сторонами угоди про розмір оплати аліментів та обов`язок їх оплати посилаючись на відсутність оформлення такої угоди нотаріально за українським законодавством. Розірвання шлюбу відсутнє, Позивач відмовляє в його оформленні за законодавством України. Позивачем подано позов про розірвання шлюбу за законодавством РП 20.05.2025 року. Рішення суду, яким визначається місце проживання дитини із батьком дитини, відсутнє, відповідачка не позбавлена батьківських прав. Наразі матеріальне утримання дитини в повному обсязі на Відповідачці. Враховуючи норми міжнародного і цивільного права, а також те, що на момент пред`явлення позову малолітня [PERSON] має 2 роки 3 місяці й проживає на території України разом із матір`ю 1 рік, а станом на час розгляду 1 рік й 9 місяців, що свідчить про те, що Україна є звичайним місцем її проживання. Виїзд дитини разом з матір`ю з Польщі в Україну відбувся у грудні 2023 року у віці один рік та два місяці. Таким чином, дитина проживає на території України більшу частину свого життя, та така частина є більш зрілою для усвідомлення дитиною свого оточення та місця проживання на відміну від першого року життя. Відповідачкою надаються докази того, що дитина прижилась в Україні, а саме соціалізації дитини. 15.09.2025 р. від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Вказала, що договір, укладений з матір`ю позивача виключно для отримання дозволу на проживання Відповідачки у Польщі та є чинним. Заперечує твердження про погані умови, які повністю відповідали усім стандартам. Відповідачка в указаному будинку та в цих умовах проживала з 2018 року та не мала жодних претензій, а також в цих умовах сторони створили родину та вирішили народити дитину. Відповідачка, маючи дві освіти, здобуті в Польщі, серед яких відсутня фінансова, стверджує, що не мала можливості утримувати себе та дитину. При цьому, згідно з довідкою з місця праці, долученої до відзиву, вона працює бухгалтером в Україні, що є нонсенсом за відсутності відповідної освіти. Більше того, Відповідачка сама зазначає, що працювала вдень в організації, а вночі - кур`єром, залишаючи малолітню дитину без материнської опіки. Це аж ніяк не свідчить про належне виконання нею батьківських обов`язків. Усі витрати за час спільного проживання, включаючи витрати на дитину, ніс Позивач, який працює з 2010 року. Від часу укладення шлюбу сторони мали спільний банківський рахунок, на який зараховувалася заробітна плата Позивача. Відповідачка мала окремий рахунок Revolut, на який щомісяця переказувала кошти в сумі 1000 PLN, які були призначені виключно на її приватні витрати такі як косметика та інше. Вважає, що Відповідачка не мала права без згоди Позивача реєструвати місце проживання дитини в Україні. Позивач категорично заперечує всі доводи Відповідачки про фізичне чи моральне насильство. Жодних доказів не надано. Дитина була довгоочікуваною та планувалася. Позивач був люблячим чоловіком та батьком. Справжньою причиною припинення сімейних відносин була подружня зрада Відповідачки. Після поїздки до Хорватії, ставлення Відповідачки до Позивача різко змінилося, і вона, без вагомих причин та пояснень, переїхала разом із дитиною до своєї сестри у Кракові. Позивачу відомо, що Відповідачка на сьогодні вагітна від іншого чоловіка і проживає разом з ним. Позивач не чинив перешкоди у розвитку дитини. Це є абсурдним, оскільки мова йде про дитину, якій ще не виповнився рік. Насправді, дитина відвідувала ясла, за які сплачував Позивач, він також оплачував приватне страхове забезпечення та лікування дитини. Позивач ніколи не давав згоди на вивезення дитини до України, враховуючи, зокрема, воєнний стан та небезпеку для життя і здоров`я дитини. Твердження Відповідачки, що Позивач не цікавився її місцезнаходженням, не відповідає дійсності. Починаючи з 07.12.2023 року, Позивач активно з`ясовував місцеперебування дитини, що підтверджується листуванням з відповідачкою та її родичами. Відповідачка та її родичі надавали Позивачу неправдиву інформацію, стверджуючи, що вони з дитиною знаходяться в Хорватії з батьками Відповідача. Зазначає, що позивач жодного разу не притягувався до відповідальності, тоді як відповідачка була засуджена за крадіжку. Наголошує, що судом у справах за Гаазькою Конвенцією не вирішується питання про те, де краще дитині жити, а лише встановлюється факт незаконності її переміщення. Метою Конвенції є відновлення status quo, яке існувало до незаконного переміщення, та стримування батьків від самовільного вивезення дітей. 09.10.2025 р. зареєстровані пояснення служби у справах дітей Роздільнянської міської ради, що сформовані в підсистемі Електронний Суд 08.10.2025 р. та відповідно до яких з грудня 2023 року [PERSON] проживає на території Роздільнянської міської територіальної громади Одеської області за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] проживає з донькою [PERSON] , [INFO] , та зі своїм цивільним чоловіком. [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України. Після залучення Служби у справах дітей Роздільнянської міської ради Одеської області до участі у справі, Службою було здійснено виклик [PERSON] та проведено її опитування, окрім того було здійснено виїзд за місцем її фактичного проживання та складено акт обстеження умов проживання. Зі слів [PERSON] , між нею та чоловіком почали виникати проблеми у відношеннях, оскільки він не працював, емоційно знущався з неї, чинив психологічне насильство, тому вона хотіла піти від нього. Наразі триває процедура розірвання шлюбу. Навіть після того, як вона пішла від чоловіка разом з донькою, погрози з його боку не закінчились і він продовжує їй погрожувати, тим, що винайме дорогих адвокатів та забере у неї доньку назавжди. Вона не заперечує проти спілкування батька з донькою, але в зв`язку з віддаленістю місця проживання батька (Республіка Польща) від доньки дозволяє це робити в телефонному режимі розмовляючи телефоном або по відеозв`язку. Вона забезпечує доньку всім необхідним, для неї в будинку створені всі умови для проживання та розвитку. Вважає, що визначення місця проживання доньки з батьком, негативно позначиться на психологічному стані і дитини, і її, так, як на виконання такого рішення дитину потрібно буде силоміць у неї відбирати. Вона не бажає повертатись до чоловіка разом з донькою, так як проживання з ним емоційно важко для неї і вона не бажає, щоб донька була свідком цих психологічних знущань над нею з боку батька. [PERSON] , є голослівним в своїх заявах, щодо перешкод з її боку в спілкуванні з дитиною так як має можливість спілкування з дитиною через мобільний відеозв`язок і вона кожен раз на його бажання забезпечує таке спілкування, окрім того він може приїхати та провести час з донькою, однак він цього не робить. [PERSON] , завжди був обізнаний про їх місце знаходження. Вона поїхала від чоловіка, оскільки вважала і вважає, що його погрози, як її життю, так і життю їх спільної доньки були реальним та вона не могла чекати, коли станеться лихо з нею чи з донькою і [PERSON] , почне реалізовувати свої погрози в реальність. Під час проведення бесіди в приміщенні Служби з [PERSON] була присутня і її малолітня донька [PERSON] . Дитина поруч з мамою почувається захищеною. Стосунки між матір`ю та донькою доброзичливі та люблячі, існує тісний психологічний зв`язок. Згідно Акту обстеження умов проживання, Службою було встановлено, що умови проживання добрі. Для дитини мама в житлі облаштувала всі умови, ігрову та навчальну зону, дитина забезпечена усім необхідним, відповідно до віку дитини. Дитина повністю прижилась за новим місцем проживання. Повертатись до Польщі не бажає та заперечує таке повернення. Дитина має друзів, тісне коло спілкування, відвідує гуртки, дружить та постійно спілкується із родиною мами. [PERSON] офіційно працевлаштована, має стабільний заробіток. Враховуючи все вище викладене, а також, що з моменту переїзду пройшло вже 1,8 років, те, що дитина повністю адаптувалась до нового місця проживання, почувається комфортно та безпечно, повернення її для проживання до Республіки Польщі, розлучення її з матір`ю, призведе до психологічної травми, до її страждань, що взагалі не відповідає якнайкращим інтересам малолітньої дитини. 17.10.2025 р. від представника позивача надійшли письмові заперечення, відповідно до яких позивач вважає, що третя особа у своїх поясненнях фактично дає висновок щодо визначення місця проживання дитини, а справи за Конвенцією не є спором про визначення місця проживання дитини. Третя особа, роблячи висновок про «розлучення дитини з матір`ю», по суті, вирішує спір про право опіки, що є виключною компетенцією суду в іншому провадженні. Висновок Третьої особи є упередженим і не враховує ключові обставини: ігнорує встановлений факт незаконного переміщення та утримання дитини Відповідачем, що є первинним порушенням, яке Конвенція покликана усунути. Висновок ґрунтується на упередженій інформації Відповідачки та, ймовірно, на неналежному психологічному висновку, який Позивач вважає неналежним доказом через його недостовірність, фактичні помилки та упередженість. Будь-яка адаптація дитини, на яку, ймовірно, посилається Третя особа, є прямим наслідком неправомірних дій самої Відповідачки. Згідно з практикою Верховного Суду, особа, яка неправомірно перемістила дитину, не може посилатися на обставини, які вона створила сама. Третя особа не оцінює психологічну шкоду, яка дійсно завдається дитині через свідоме відчуження її від батька та культури країни постійного проживання та її переміщення в Україну у віці 1 рік. Викликає сумнів також зазначене у поясненнях, що висновок Третьої особи ґрунтується на думці дитини (3 роки), що вона "не бажає повертатися до Польщі та заперечує таке повернення". В судовому засіданні 17.10.2025 р. представники позивача, відповідачки, третіх осіб в повному обсязі підтримали письмові позиції, викладені у позові, відзиві, відповіді на відзив, поясненнях третіх осіб та письмових запереченнях представника позивача на пояснення третьої особи служби у справах дітей за місцем фактичного проживання дитини. Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні ради в судовому засіданні вказала, що ні дитина, ні її матір фактично не проживають в м.Херсоні, тому надати будь-які пояснення щодо суті справи служба не має можливості. В судовому засіданні оголошена перерва до раніше визначеної резервної дати (вступні слова зайняли 2,5 години відведеного на розгляд процесуального часу). 31.10.2025р. досліджені письмові докази та оголошена перерва до 12.11.2025 р. для забезпечення явки свідків та відповідачки, яка народила [INFO] другу дитину. Відповідачка в судовому засіданні 12.11.2025 р. позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити, будучі допитана в якості свідка в порядку ст. 234 ЦПК України, суду показала, що впевнена в тому, що отримала згоду на виїзд дитини з Польщі від позивача під час виїзду в Хорватію, про те, що вона перебуває з дитиною в Україні вона повідомила позивача в січні 2024 року, раніше не повідомляла, оскільки боялася його. Вказала, що позивач постійно змінює свою думку у листопаді 2023 року заперечував щодо її виїзду з дитиною, але наприкінці листопада 2023 року не заперечував. Наполягала на тому, що [PERSON] було достовірно відомо про її перебування з донькою в Україні та він не просив її повернутися, ще в січні 2024 року, якщо б він цього хотів вона повернулася, але в подальшому коли вона почала працювати в Україні, а дитина ходити до дитячого садка вона змінила свою думку. Вказала, що дитина повністю адаптована, ходить додатково на зайняття з музики, має друзів, ходить на свята, тому повернення дитини в Польщу у трирічному віці, є стресом: інше середовище, інша мова. В Польщу вона не має бажання повертатися, оскільки позивач звернувся до правоохоронних органів та її можуть арештувати, крім того, вона народила ще одну дитину та її батько також буде заперечувати такому виїзду. Позивач спілкується з донькою за допомогою відеозв`язку, але приділяє більше уваги спілкуванню з нею, а не з дитиною. В Польщі вона навчалася та законно перебувала з 2015 року, отримавши карту побуту на 10 років. Їх рахунок з [PERSON] був спільним, але під його жорстким контролем. Зазначена в декларації сума у 8 тис. євро фактично є подарунком її батьків, а не [PERSON] . В Польщі дитина пішла у садочок після того, як вона розійшлася з позивачем з вересня 2023 року до грудня 2023 року у той час, як вона проживала разом з родиною своєї сестри (з серпня 2023 року). У 2023 році вона їздила в Хорватію, де проживали її батьки, у червні та наприкінці липня на відпочинок. Письмовий дозвіл на виїзд з країни не брала, оскільки довіряла усній згоді позивача, яку він надав при телефонній розмові наприкінці листопада 2023 року, незгода позивача у грудні 2023 року з виїздом дитини продиктована характерною для позивача зміною думки. Вказала, що зверталася до служби по правам жінок та дітей в Польщі з приводу агресивної поведінки позивача у серпні 2023 р. після того, як позивач наніс їй тілесні ушкодження, але їй не видавали ніяких паперових документів. 07.08.2023 р. позивач в ході конфлікту кричав на неї, наніс їй тілесні ушкодження, затискав між дверями. Після вказаних подій вона спакувала речі та виїхала з дитиною до сестри та шукала допомогу в організаціях м.Краков. Переписки де вона повідомляла про місце перебування в Україні у неї зберіглися. Штраф у 2016 році в Польщі не має жодного відношення до дитини, вона вважається особою, що не має судимості на території Польщі. Конфлікту у неї з матір`ю позивача не було їх погляди на життя були різними. Був конфлікт між [PERSON] та його матір`ю. Вони жили на 2 поверсі будинку, де було 2 кімнати. У лютому 2022 року в цьому приміщенні деякий час проживала і її сестра зі своєю дитиною. Матір [PERSON] передала їй в оренду частину домоволодіння та вона на свої кошти робила ремонт покрівлі, кухні, ванної. Дитина ходить в садочок в Україні з вересня 2024 р., мова спілкування українська. Коли виходять на відеозв`язок з позивачем, якщо він говорить польською та вона розуміє, то перекладає дитині. Їх спілкування на рівні «що робить собачка?». Вона говорить дитині, що людина на відеозв`язку її батько. Свідок [PERSON] , будучи допитаною в судовому засіданні 12.11.2025 р. показала, що є матір`ю відповідачки. Вказала, що [PERSON] виїжджала з Польщі в грудні 2023 року та [PERSON] було про це достовірно відомо зі слів [PERSON] . При цьому в жовні 2023 року, коли вона була в Польщі, вона особисто розмовляла з [PERSON] про те, що у них з [PERSON] вже не має сім`ї та вони не можуть вже бути разом, [PERSON] в цей період знав, що [PERSON] збирається в Україну. В грудні 2023 року [PERSON] спілкувався з її чоловіком батьком [PERSON] . Її чоловік не повідомляв [PERSON] , що [PERSON] в Хорватії. В червні 2023 року [PERSON] приїжджала до них в [PERSON] та була усна згода [PERSON] на цю поїздку, вона приїхала до них у шортах та футболці [PERSON] . Потім вона приїхала з дитиною до них в [PERSON] [INFO] на її день народження, але сказала, що їй терміново необхідно в Польщу та в цей період був заблокований її рахунок, а при поверненні в Польщу, [PERSON] вже 07.08.2023 р. дзвонила та у неї був розрізаний живіт. Коли донька зійшлася з [PERSON] вони проживали в кімнаті на 2 поверсі там було все захаращене, [PERSON] зробила ремонт, і у ванній кімнаті, купила диван. Після ремонту вона ночувала у них на надувному матраці, а до ремонту при приїзду в Польщу жила в хостелі. Мати [PERSON] перебуває на обліку у психіатричній лікарні, а [PERSON] був дуже агресивним. Коли [PERSON] виїхала в Україну, їх в [PERSON] викликала поліція через розшук [PERSON] та [PERSON] за заявою позивача. Після того, як [PERSON] та [PERSON] розійшлися та [PERSON] з дитиною жила у сестри, [PERSON] вривався в квартиру сестри [PERSON] , яка їх рознімала. Вона з чоловіком завжди матеріально допомагали [PERSON] перераховували гривні, Євро та [PERSON] , а от [PERSON] не працював та на її питання відповідав, що не має такої роботи, як бажає. Після того, як [PERSON] з [PERSON] виїхали в Україну він державні виплати на дитину не присилав. Вказала, що [PERSON] не конфліктна. Мати [PERSON] просила, щоб її чоловік поговорив з [PERSON] , який погано себе поводив по відношенню до неї, скинув її зі сходів та говорила про те, щоб діти переїжджали до іншого житла. Також вказала, що під час її перебування в Україні вона бачила, що дитина вже має своє життя, ходить в садочок, має друзів та спілкування, прив`язана до матері, розмовляє потрохи українською та російською мовою, тому дитині буде погано в Польщі. [PERSON] з 2015 року навчалася в Варшаві, коли саме познайомилася з [PERSON] не знає, але у лютому 2019 року вони одружилися та проживали в будинку матері [PERSON] до 08.08.2023 р. [PERSON] в ясла пішла приблизно в серпні 2023 року та відвідувала їх до грудня 2023 року. В [PERSON] у них з чоловіком [PERSON] з [PERSON] були у червні 2023 року та другий раз приїхали 31.07.2023 року, а 07.08.2023 року вони їх посадили на літак. Вона особисто з 2024 року припинила спілкування з [PERSON] , з ним спілкувався лише її чоловік, єдине вона йому писала повідомлення. [PERSON] було достовірно відомо від [PERSON] та від її чоловіка, що дитина в Україні, чоловік повідомляв [PERSON] , що вони допомагають [PERSON] матеріально. Також додала, що коли [PERSON] народжувала другу дитину вона піклувалася про [PERSON] . 31.10.2025 р. судом задоволено клопотання представника позивача про оголошення перерви для забезпечення явки в судове засідання в режимі відеоконференції з приміщення суду м.Львів позивача за участі перекладача, який має намір приїхати в країну, внаслідок чого в судовому засіданні оголошена перерва до 18.12.2025 р. В судовому засіданні 18.12.2025 р. в режимі відеоконференції з приміщення Галицького районного суду м.Львова за участі залученого за клопотанням представника позивача [PERSON] перекладача Білоус М.В. позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі та наполягав, що його виступ не є оцінкою відповідачки як матері дитини, а є викладом фактів щодо міжнародного викрадення дитини, постійним місцем проживання якої є Республіка Польща. Він, як і відповідачка є опікуном дитини, який має право вирішувати місце проживання дитини, при цьому його права порушені відповідачкою 07.12.2023 р., оскільки він не надавав ні усної, ні письмової згоди на виїзд дитини, про що він писав неодноразово Анні. 07.12.2023 він повинен був забрати дитину з ясел, але [PERSON] в цей день не привели. Відповідачка та її родина свідомо приховували місце знаходження дитини. Лише 09.07.2024 з листа польського Мінюсту він офіційно дізнався, що дитина в Україні, а точне місцезнаходження дитини йому стало відоме в грудні 2024 р. Наполягав на тому, що він не зволікав з подачею позову, тривалість пов`язана з адміністративними процедурами, а тому протиправне «заохочення» відповідачки, як порушниці закону. Адаптація дитини в такому віці передбачувальна, але це питання не повинно розглядатися судом, оскільки позов поданий у строки, визначені Конвенцією. Відповідачка свідомо не навчає дитину польській мові, тобто фактично створює мовний бар`єр між ним та [PERSON] . Посилання на домашнє насильство є надуманим та не підтвердженим жодними доказами. При цьому, [PERSON] в серпні 2023 виїжджала з Польщі в Україну, залишаючи [PERSON] на нього. При розгляді спору щодо повернення дитини не розглядається питання щодо суті опіки. Вказував на те, що Україна взагалі є більш небезпечним місцем ніж Польща. Зазначав, що він протягом усього часу стосунків з відповідачкою працював. Відповідачка свідомо вирішила покинути країну, оселилася з новим партнером з наміром налагодити нове особисте життя. Підсумовуючи викладене просив постановити негайне рішення про повернення дитини до Польщі. Сторонам було запропоновано кратко виступити в судових дебатах або завершити розгляд справи у їх відсутність (подання відповідних заяв) через закінчення робочого дня (за 10 хвилин після виступу позивача та відповідей на питання інших учасників) та наявності письмових позицій сторін по справі, але сторона позивача заперечила проти такої пропозиції та вважала, що оголошення перерви перед судовими дебатами відповідає інтересам позивача, внаслідок чого в судовому засіданні була оголошена перерва до 16.01.2026 р. 16.01.2026р. сторони виступили в судових дебатах, фактично оголосивши раніше висловлені ними позиції та суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 16 лютого 2019 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON] . [INFO] у м.Кракові народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] . Дитина, має польське громадянство, що підтверджено довідкою, що опрацьовується в реєстрі PESEL, має адресу прописки з 21.09.2022 р. у [ADDRESS] (відомості станом на 25.05.2024 р.). Крім того, донька сторін є громадянином України з народження, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою №6317/19-536-1273 про реєстрацію [PERSON] , [INFO] громадянином України. Як вбачається з наявних у матеріалах справи довідок про реєстрацію місця проживання, відповідачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 14.09.2011; визнано та не є спірним, фактично проживає разом з донькою [PERSON] в [ADDRESS] . За вказаною адресою дитині створені усі необхідні умови для проживання, що підтверджено відповідним актом служби у справах дітей Роздільнянської міської ради від 24.04.2025 р. Відповідно до довідки ОСББ «Волна» від 14.02.2024 р. до осіб, зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] входить і малолітня онука [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації та підстава не зазначені. Питання щодо місця проживання малолітньої [PERSON] між батьками на час розгляду справи добровільно не вирішено, судових рішень з вказаного питання суду не надано. Визнано та не оспорюється сторонами, що відповідачка [PERSON] 07.09.2023 р. виїхала з Республіки Польща в Україну та станом на час розгляду справи не поверталася, хоча має Karta staіego pobytu - документ, що підтверджує постійне місце проживання на території Польщі, термін дії картки - 10 років до 13.07.2032 р. Відомості про анулювання (скасування) вказаного документу, який фактично дозволяє іноземцю офіційне проживання в Польщі сторонами суду не надано. В той же час, відповідачка зазначає, що такий дозвіл підлягає скасуванню на підставі pkt 6 Art.199 ust.1 Закону Республіки Польща Про іноземців. Сторони визнають, що з 7 серпня 2023 р. сторони проживають окремо, відповідачка з дитиною виїхала з місця їх сумісного проживання та проживала з дитиною до моменту виїзду в Україну в орендованому її сестрою житлі в м.Краків. 25.08.2023 р. сторони уклали договір про визначення сплати аліментів на утримання [PERSON] , які її батько [PERSON] зобов`язався сплачувати на банківський рахунок матері дитини в сумі 400 злотих до останнього дня кожного місяця, починаючи з серпня 2023р. Відомостей щодо надання матеріальної допомоги на утримання дитини з часу окремого проживання батьків, як під час проживання дитини з матір`ю в Польщі, так і на час розгляду справи в суді позивачем суду не надано. Матеріали, викладені польською мовою без перекладу на українську з засвідченням нотаріально особи перекладача не можуть бути прийняті до уваги. Крім того, з вказаного питання суд приймає до уваги лист позивача від 12.01.2025 р. відповідно до якого він підтверджує, що гроші на дитину не висилав. Відповідачкою не надано суду доказів отримання дозволу від позивача на виїзд їх спільної дитини в Україну. Суд вважає недостанім для встановлення факту надання згоди на вивезення дитини лише покази відповідачки в судовому засіданні, наданих нею в якості свідка, оскільки надана сторонами переписка не підтверджує такої обставини, а посилання на те, що позивач надавав згоду на виїзд дитини на відпочинок в Хорватію не є ревалентним виїзду дитини в Україну, крім того відпочинок відбувався під час спільного проживання родини. Надана сторонами переписка в месенджерах, достовірність якої не оспорюється жодною зі сторін, не свідчить про наявність мовчазної згоди позивача. В той самий час, сам по собі перетин кордону Польщі відповідачки з дитиною не свідчить про незаконність виїзду. Незаконним вивезення дитини необхідно вважати в тому разі, коли воно суперечить нормами чинного законодавства, тобто: здійснюється без супроводу одного з батьків або особи, яка його замінює у встановленому законом порядку, а також без нотаріально посвідченої згоди одного з батьків або іншого офіційного документу - у разі, якщо це необхідно. Сторона позивача не довела, що виїзд відповідачки з дитиною з Польщі був здійснений в порушення польського законодавства. 04 грудня 2024 року позивач звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з заявою про повернення дитини до Республіки Польща. З характеристик КЗ «Роздільнянський заклад дошкільної освіти «Оленка» Роздільнянської міської ради» від 13.01.2025 р., 01.09.2025 р. вбачається, що [PERSON] відвідує дошкільний заклад з 02.09.2024 р. характеризується врівноваженим, активним та радісним станом, проявляє бажання продемонструвати наявність самостійних навичок (намагання самостійно вдягатися, їсти тощо); ознак девіантної поведінки не спостерігалося, є уважною на зайняттях, проявляє ініціативу в іграх, має розвиток пізнавальних інтересів, початкового українського мовлення, дрібної моторики, є спокійною, неконфліктною дитиною. Спілкується з однолітками ініціює спілкування самостійно і приймає його від інших дітей, адаптована до кола однолітків в групі, радісно з ними зустрічається, бере участь в іграх і спілкується на рівні, що притаманний її віку. Дитина демонструє прив`язаність до матері та оточення однолітків, які перебувають з нею в групі. За час перебування в закладі визначила коло друзів, сумує у разі відсутності діточок з такого кола, радіє при зустрічі з ними. Дитина проявляє ініціативу у грі, виконує певні ролі, вміє сортувати предмети за кольором та формою, проявляє інтерес до взаємодії з іншими дітьми. Рівень інтелектуального та психічного розвитку відповідає віковій нормі, дитина поводиться вільно та відкрито, демонструє психоемоційні реакції, однак девіантної поведінки не спостерігалося, є уважною на зайняттях, проявляє інтерес до малювання, ліплення, ініціативу в іграх, має розвиток пізнавальних процесів українського мовлення, може складати прості речення з 2-3 слів, подекуди з 5-6 слів, а також описує картинки простими словами, а також розуміє та використовує короткі інструкції, є спокійною, не конфліктною дитиною. Декларація з лікарем, який надає первинну медичну допомогу [PERSON] укладена 02.04.2024 р. законним представником [PERSON] 19.07.2025 р. Паннєр Емілія оглянута: невропатологом та має психомоторний розвиток на момент огляду віковий; ортопедом встановлено діагноз плюсно-вальгусні стопи, надано рекомендації щодо взуття (плоскостопість), масаж, ЛФК, тощо. При огляді Емілії лікарем педіатром 15.07.2025 р. діагноз здорова, консультація невролога, ортопеда. 15.08.2025 р. дитина пройшла медогляд, про що видана відповідна довідка ТОВ «Медігруп» для подання до д/с «Оленка» з лікарським висновком «Здорова», може відвідувати дитячий садок. [PERSON] з 25.05.2025 р. станом на 25.08.2025 р. відвідує приватні розвиваючи групові заняття для дітей дошкільного/молодшого шкільного віку у логопеда, вихователя розвиваючих занять [PERSON] . Сторонами визнається, що вони проходили процедуру медіації за участі польських медіаторів щодо участі у вихованні дитини та повернення дитини до Польщі, за результатами якої батько спілкується з донькою за допомогою відеозв`язку. З характеристики особистості дитини, складеного практичним психологом [PERSON] 01.09.2025 року, за результатами проведеного психологічного обстеження [PERSON] , [INFO] , [PERSON] дитина трирічного віку, яка проживає разом із матір`ю в Україні [ADDRESS] . Дівчинка виховується у доброзичливій та турботливій атмосфері, що сприяє гармонійному розвитку її особистості. Дитина демострує пізнавальний інтерес до навколишнього світу, знає основні кольори, правильно їх називає; має початкові навички лічби, вміє рахувати (до 5); ідентифікує та називає основні геометричні фігури (коло, квадрат, трикутник); розпізнає предмети побуту та іграшки, розуміє їх призначення; дуже любить слухати казки, уважно стежить за сюжетом, проявляє емоційний відгук під час слухання. Дитина комунікабельна, легко вступає в контакт з іншими дітьми та дорослими; лагідна, доброзичлива, проявляє емоційну чутливість; має стійку емоційну прив`язаність до матері. Взаємини з матір`ю гармонійні, побудовані на любові та довірі. Особливе значення у розвитку [PERSON] має очікування народження молодшої сестрички. За висновком, [PERSON] дитина трирічного віку, розвиток якої відповідає віковим нормам. Вона емоційно врівноважена, комунікабельна, з гарно сформованим мовленням для свого віку і пізнавальними інтересами. У дитини сформована надійна прив`язаність до мами, яка забезпечує її повноцінний розвиток і почуття безпеки. Очікування народження сестрички є для Емілії важливим позитивним емоційним фактором, який сприяє розвитку турботливості та соціально-емоційної зрілості. Згідно психологічного висновку спеціаліста за результатами проведеного психологічного обстеження, складеного практичним психологом [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , розвивається відповідно до свого віку. Вона проявляє нормальний рівень когнітивного, мовленнєвого, емоційного та соціального розвитку. У дитини відсутні ознаки відхилень у психічному чи інтелектуальному розвитку. [PERSON] є спокійною, комунікабельною та врівноваженою дівчинкою, яка росте в атмосфері любові та безпеки, що створює умови для її гармонійного розвитку. За висновком щодо соціально-сімейних обставин, [PERSON] сприймає проживання в Україні як безпечне та комфортне. У [PERSON] відсутні труднощі адаптації в сім`ї за місцем її проживання та в дитячому садочку. Її психологічний розвиток відповідає віковим особливостям. [PERSON] поводиться вільно та відкрито, демонструє психоемоційні реакції, характерні для дитини, яка сприймає свою сім`ю як місце безпеки та прийняття. Для неї проживання в Україні сприймається як природна потреба бути поруч з матір`ю. Фігура матері дівчинкою сприймається як значимий дорослий, який задовольняє її основні потреби. У Емілії сформована надійна прихильність до матері, що є необхідною умовою гармонійного розвитку дитини. Повернення дитини до республіки Польща з високою ймовірністю створить для неї загрозу заподіяння психічної та фізичної шкоди, оскільки це відбудеться всупереч її потребі бути поруч з матір`ю. Розлучення з матір`ю може призвести до травми прив`язаності, що матиме віддаленні наслідки та негативно вплине на психологічний стан дитини та її подальший розвиток. Зокрема, це може відобразитися на формуванні самооцінки, особливостях побудови стосунків з людьми та відчутті безпеки. Важливим аспектом є і те, що через вікові особливості дитина несвідомо віддзеркалює психоемоційний стан матері. Тому почуття безпеки Емілії напряму залежить від того, наскільки мати та дитина перебувають в безпечних і стабільних умовах. У разі розлуки з матір`ю та примусового повернення до Республіки Польща травма прив`язаності з високою ймовірністю проявлятиметься у розладах сну, порушеннях апетиту, труднощах адаптації в закладах освіти, підвищеній тривожності, психоемоційній напрузі. Батька [PERSON] не ідентифікує та погано пам`ятає, що обумовлено віком дитини, часом розірвання стосунків із батьком та відсутністю спілкування. На питання про батька дитина не відповідає, але на рівні тілесних реакцій демонструє психологічну напругу (затримує подих, обличчя напружене, відволікається на іграшки). Це вказує на те, що фігура батька для неї не є значимою і не асоціюється з безпекою. Натомість до матері у дівчинки сформована надійна прихильність, що проявляється у поведінкових реакціях. З мамою [PERSON] відчуває себе у безпеці, мати забезпечує її розвиток і виховання. Таким чином, зроблено висновок, що [PERSON] не ідентифікує батька як значимого дорослого, з яким могла б почувати себе в безпеці. У ситуації конфлікту між батьками дитина не має використовуватись як інструмент маніпуляції, оскільки це дестабілізує її розвиток і шкодить психічному благополуччю. Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Гаазької Конвенції, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року. Згідно з ст.2 Закону України «Про міжнародні договори» міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). За змістом статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Положеннями частини першої статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно зі статтями 1, 2 Конвенції 1980 року цілями цієї Конвенції є: забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні. Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції 1980 року переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. За змістом частини другої статті 3 Конвенції 1980 року права піклування, згадані в пункті а), можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утримуванням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримування дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримування (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції). Частиною першою статті 12 Конвенції 1980 року передбачено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Статті 12, 20 Конвенції 1980 року містять перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Так, суд може відмовити в поверненні дитини у таких випадках: якщо з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (частина друга статті 12 Конвенції 1980 року); або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20 Конвенції 1980 року). Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулась зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо. Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо. Інтерес дитини в тому, щоб не бути вивезеною зі свого постійного місця проживання без достатніх гарантій стабільності в нових умовах, поступається перед основним інтересом будь-якої особи не бути підданій фізичній або психологічній загрозі або поміщеній в нетерпиму обстановку. Згідно зі статтею 13 Конвенції 1980 року, незважаючи на положення попередньої статті (стаття 12 Конвенції 1980 року), судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування чи заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини. Під правами піклування розуміються відповідні повноваження, що виникають на підставі законодавчого акта, рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що тягне юридичні наслідки. Права піклування включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права доступу включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Гаазька конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Гаазької конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років. Право піклування в контексті Гаазької конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Гаазької конвенції. Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Гаазька конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримування дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини). Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до практики ЄСПЛ рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Гаазької конвенції, відповідає пункту 1 статті 6 і статті 8 Конвенції. Згідно з висновками ЄСПЛ, висловленими у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року, заява № 14737/09, рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення. ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії», заява № 27853/09, рішення від 26 листопада 2013 року, зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини, яку Верховна Рада України ратифікувала 27 лютого 1991 року). Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини (частина перша статті 9 вказаної Конвенції). Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій конвенції виключення. Отже, нормами ст. ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до міжнародного права, в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. У справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland» ЄСПЛ: а) вказав на необхідність гармонійного застосування при вирішенні цивільних справ про міжнародне викрадення дітей положень Гаазької конвенції 1980 року, статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини 1950 року та Європейської конвенції про права дитини 1989 року (п. 132); б) підкреслив, що у цій категорії справ має бути забезпечено справедливий баланс між конкуруючими інтересами дитини та її батьків, при цьому першочергової уваги потребують саме інтереси найкращі інтереси дитини; та в) чітко визначив свою компетенцію перевіряти процедуру розгляду національним судом спору стосовно дитини, зокрема, чи були дотримані національним судом при застосовуванні і тлумаченні положень Гаазької конвенції 1980 року ті гарантії, які передбачено статтею 8 Європейської конвенції 1950 року (п. 133). У рішеннях ЄСПЛ у справі «Maumousseau and Washington v. France» від 06 грудня 2007 року (§ 72), у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland» від 06 липня 2010 року (§ 138) зазначено, що «не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно». У своєму Зауваженні загального порядку № 7 (2005) про здійснення прав дитини в ранньому дитинстві Комітет з прав дитини прагнув заохотити визнання державами - учасницями того, що маленькі діти є носіями всіх прав, закріплених у цій Конвенції, і що раннє дитинство є критичним періодом для реалізації цих прав. Найкращі інтереси дитини розглядаються, зокрема, в статті 13, викладеній таким чином: «13. Найкращі інтереси дитини. Стаття 3 встановлює принцип, згідно з яким найкращі інтереси дитини є предметом першочергової уваги в усіх діях щодо дітей. У силу своєї відносної незрілості, малолітні діти залежать від відповідальних органів, які здійснюють оцінку та представляють їхні права та найкращі інтереси щодо рішень і дій, які стосуються їхнього благополуччя, беручи при цьому до уваги їхні думки та здібності, що формуються. Принцип найкращих інтересів передбачений в Конвенції (в тому числі в статтях 9, 18, 20 і 21, найбільше стосуються раннього дитинства). Принцип найкращих інтересів поширюється на всі дії, що стосуються дітей, і вимагає активних дій із захисту їхніх прав та сприяння їх виживанню, зростанню та благополуччю, а також заходів з підтримки та надання допомоги батькам та іншим особам, які несуть щоденну відповідальність у питаннях реалізації прав дітей: (а) Найкращі інтереси окремих дітей. Увесь процес прийняття рішень, що стосуються опіки над дитиною, охорони її здоров`я, навчання тощо, повинні враховувати принцип забезпечення найкращих інтересів, в тому числі рішення батьків, фахівців та інших осіб, відповідальних за дітей. Державам-учасницям наполегливо пропонується передбачити положення про незалежне представництво малолітніх дітей в усіх юридичних провадженнях особою, яка діятиме в інтересах дитини, а також можливість заслухати дітей в усіх випадках, в яких вони здатні висловити свої думки або вподобання (§ 39 рішення ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії» («X v. Latvia») № 27853/09 від 26 листопада 2013 року). Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи рішення у справі суд ураховує, що відповідачка та її малолітня дитина є громадянами України. Суд дійшов висновку, що стороною відповідачки належним чином підтверджено, що у момент переміщення дитини піклування про неї з боку батька не було ефективним. Позивач не забезпечував регулярно медичний догляд дитини, оскільки сама лише наявність державного польського страхування, яке є обов`язковим, не свідчить про залученість батька до медичного догляду за дитиною, візити до лікарів, обізнаність про стан здоров`я тощо. Наявні у матеріалах фото, які містять знімки позивача з дитиною, не можуть бути доказом наявності у дитини сталих соціальних зв`язків, оскільки фото не можуть підтвердити ефективність спілкування. З часу з`ясування місця знаходження дитини позивач жодного разу її не відвідував, хоча фактичне місце перебування дитини не знаходиться в зоні бойових дій. 12.01.2025 р., тобто після подання заяви про повернення дитини до суду позивач впевнював відповідачку, що не має намірів забирати дитину від неї, а процедура розпочата для контакту з дитиною (том 2 арк. справи 138), не виявляв бажання зустрітися з дитиною, в тому числі і в іншій ніж м.Роздільне частині України, при цьому приїхав у м.Львів в грудні 2025 р. для участі в судовому засіданні. Суд вважає, що з точки зору соціалізації та адаптації для дитини такого віку більш важливим є спілкування та регулярний контакт з родичами, а також однолітками, наприклад, у дитячому садку. У разі повернення дитини назад до Польщі дитина потрапить у некомфортне для неї середовище з урахуванням мовного бар`єру, при відвідуванні дитячого садка вона не зможе вибудовувати соціальні зв`язки з польськомовними дітьми. Із матеріалів справи вбачається, що дитина влаштована в Україні у дитячий садок, має належні умови проживання, певне соціальне коло, ще 01.04.2024 р. укладена декларація з сімейним лікарем для забезпечення медичного обслуговування дитини. Крім цього суд враховує і те, що, як вбачається із висновку спеціаліста (психолога), наявного в матеріалах справи, [PERSON] сприймає проживання в Україні як безпечне та комфортне. У Емілії відсутні труднощі адаптації в сім`ї за місцем її проживання та в дитячому садочку. Її психологічний розвиток відповідає віковим особливостям. Емілія поводиться вільно та відкрито, демонструє психоемоційні реакції, характерні для дитини, яка сприймає свою сім`ю як місце безпеки та прийняття. Для неї проживання в Україні сприймається як природна потреба бути поруч з матір`ю. Фігура матері дівчинкою сприймається як значимий дорослий, який задовольняє її основні потреби. У Емілії сформована надійна прихильність до матері, що є необхідною умовою гармонійного розвитку дитини. Повернення дитини до республіки Польща з високою ймовірністю створить для неї загрозу заподіяння психічної та фізичної шкоди, оскільки це відбудеться всупереч її потребі бути поруч з матір`ю. Розлучення з матір`ю може призвести до травми прив`язаності, що матиме віддаленні наслідки та негативно вплине на психологічний стан дитини та її подальший розвиток. Зокрема, це може відобразитися на формуванні самооцінки, особливостях побудови стосунків з людьми та відчутті безпеки. Важливим аспектом є і те, що через вікові особливості дитина несвідомо віддзеркалює психоемоційний стан матері. Тому почуття безпеки Емілії напряму залежить від того, наскільки мати та дитина перебувають в безпечних і стабільних умовах. У разі розлуки з матір`ю та примусового повернення до Республіки Польща травма прив`язаності з високою ймовірністю проявлятиметься у розладах сну, порушеннях апетиту, труднощах адаптації в закладах освіти, підвищеній тривожності, психоемоційній напрузі. Батька [PERSON] не ідентифікує та погано пам`ятає, що обумовлено віком дитини, часом розірвання стосунків із батьком та відсутністю спілкування. На питання про батька дитина не відповідає, але на рівні тілесних реакцій демонструє психологічну напругу (затримує подих, обличчя напружене, відволікається на іграшки). Це вказує на те, що фігура батька для неї не є значимою і не асоціюється з безпекою. Натомість до матері у дівчинки сформована надійна прихильність, що проявляється у поведінкових реакціях. З мамою [PERSON] відчуває себе у безпеці, мати забезпечує її розвиток і виховання. Таким чином, зроблено висновок, що [PERSON] не ідентифікує батька як значимого дорослого, з яким могла б почувати себе в безпеці. У ситуації конфлікту між батьками дитина не має використовуватись як інструмент маніпуляції, оскільки це дестабілізує її розвиток і шкодить психічному благополуччю. Наведене свідчить, що за встановлених та описаних вище умов, повернення дитини до Республіки Польща не може відповідати її інтересам насамперед з огляду на її соціальні інтереси, адже за наведених обставин наявний ризик потрапляння дитини у нетерпиму обстановку. Натомість задоволення заяви про повернення дитини матиме наслідком їх вилучення із сприятливого середовища, в якому вона розвивається та адаптувалася, що не сприятиме стабільності її соціального життя. У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 757/51046/17-ц вказано, що під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення. Стосовно посилань позивача на порушення його прав як батька малолітньої дитини, суд зазначає, що рішення у справі про повернення дитини до держави її постійного проживання повинно забезпечувати не тільки права одного з батьків, а й відповідати інтересам дитини. І втручання у право позивача, гарантоване статтею 8 ЄКПЛ, у даному випадку переслідує легітимну мету, а саме захист прав і свобод дітей в контексті прийняття рішення у якнайкращих інтересах цих дітей. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків. Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Крім того, Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини». Разом із тим, ч. 2 ст. 12, ч. ч. 1,2 ст. 13 та ст. 20 Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Зокрема, якщо під час розгляду справи суд виявить, що: заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. «а» ч. 1 ст. 13); заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. «а» ч. 1 ст. 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. «b» ч. 1 ст. 13); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3). У постанові від 27.02.2019 року у справі №752/24280/17 Верховного Суд наголосив, що недоведеність того, що певна держава була місцем постійного проживання дитини на момент її переміщення є підставою для відмови у її поверненні на підставі Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватися неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування. Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: відвідування дошкільного навчального закладу - садку, відвідування різноманітних гуртків, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1598цс15. А тому, аналізуючи усі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що [PERSON] , [INFO] , прижилася у своєму новому середовищі, а саме в Україні, в м.Роздільна. Про це свідчить той факт, що дитина належно розвивається, за дитиною здійснюється медичний догляд, дитина має сталі сімейні зв`язки, відвідує дитячий садок, дитина розмовляє та добре розуміє українську мову, але польську не розуміє та цією мовою не розмовляє, польська мова не є рідною для неї. Долучені до відзиву на позов докази підтверджують той факт, що дитині забезпечені усі необхідні умови для нормального розвитку та зростання в Україні, а відтак на сьогодні для дитини її місце проживання є постійним, комфортним та сприятливим. З психологічної точки зору, враховуючи всі обставини справи, повернення дитини до Республіки Польща з високою долею вірогідності вплине на її відносини з матір`ю, тобто буде пов`язано з більшим або меншим, але все одно травмувальним досвідом. Зазначені факти оцінено судом в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків. За таких обставин, враховуючи те, що дитина прижилася в своєму новому середовищі, з моменту переїзду пройшло більше року, а позивач фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування, суд приходить до висновку, що існує досить серйозний ризик того, що повернення дитини поставить під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нестерпиму обстановку. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому дається визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини, висловлених у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення. Вирішуючи даний спір, у контексті винятків, передбачених Гаазькою конвенцією, досліджені судом у цій справі належні та допустимі докази є достатніми для підтвердження заперечень відповідачки проти повернення дитини. Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, що можуть перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 ЄКПЛ. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не згідно із законом, не відповідає легітимним цілям, переліченим у пункті 2 цієї статті, та не може вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Відмова у задоволенні позову у цій справі становить втручання у гарантоване статтею 8 ЄКПЛ право позивача, але з огляду на викладене вище немає жодних підстав виснувати про порушення такого права у світлі пункту 2 статті 8 ЄСПЛ. Однак відмова у задоволенні позову ґрунтується на приписах Гаазької конвенції, що визначає низку випадків, за яких національні органи можуть відмовити у поверненні дитини. Отже, за пунктом 2 статті 8 ЄКПЛ втручання у право позивача є таким, що встановлене законом, а останній характеризувався належною якістю і дозволяв позивачеві прогнозувати можливість відмови у поверненні дитини, зокрема через існування серйозного ризику заподіяння шкоди психіці дитини у разі її повернення. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини, яку Верховна Рада України ратифікувала 27 лютого 1991 року). Держави-учасниці забезпечують те, щоби дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини (частина перша статті 9 вказаної Конвенції). Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій конвенції виключення, зокрема у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди. Слід зазначити, що позивач отримував правову допомогу та діяв через офіційні органи Міністерства юстиції Республіка Польща, співробітникам якої було достовірно відомо, що через застереження Республіки Польща до п. 26, 42 Конвенції про відмову несення витрат Мінюст України не забезпечує представництва інтересів заявників в судах, а щодо місця проживання відповідачки Мінюст України повідомив Мінюст Республіки Польща ще у вересні 2023 року, про що свідчить наданий стороною позивача лист Мінюсту України, з якого вбачається, що 23.09.2024 за № 131396/143580-32-24-/12.1.2 позивачу повідомлена вказана інформація, а також фактичне місце проживання відповідачки (том 1 арк. справи 155). Також фактично приживанню дитини України в подальшому слугував час, який позивачем було витрачено на оскарження судового рішення щодо підсудності справи (більше 8 місяців зайняла передача справи до суду за територіальною підсудністю), яка чітко оговорена ЦПК України, поданням заяв з процесуальних питань та додаткових доказів перед судовим засіданням, а також бажанням позивача особисто надати пояснення в суді через перекладача в режимі відеоконференції та подальший виступ в судових дебатах, що зумовлювало оголошення перерв в судових засіданнях. Суд не приймає до уваги доводи сторони позивача щодо притягнення відповідачки до відповідальності за крадіжку, факт якої був до укладення шлюбу з відповідачем та народження дитини, оскільки вказана подія жодним чином не характеризує відповідачку як погану матір, так само і доводи сторони відповідачки щодо агресивності позивача, оскільки сама відповідачка стверджувала, що він гарний батько. При цьому суд приймає до уваги, що відповідачка має ще одну новонароджену дитину, народження якої чекала також і Емілія. Пунктом 6 статті 199 ust. 1 Закону Польщі «Про іноземців», який стосується анулювання дозволів на тимчасове перебування, довгострокове резиденство ЄС, дозволів на роботу, а також скасування віз внаслідок прийняття остаточного рішення про зобов`язання іноземця повернутися до країни походження (депортації), що автоматично відбувається, якщо іноземець порушив правила перебування, не виконав рішення чи становить загрозу інтересам Польщі. Приймаючи до уваги, що відповідачка більше 2 років не поверталася на територію Польщі, що може бути підставою для скасування її карти побуту, існує обґрунтований ризик неможливості її повернення на територію Республіки Польща. Тобто, матір не зможе потрапити на територію Республіки Польща. Суд враховує, що дитина знаходиться у віці, коли потребує тісного емоційного контакту з матір`ю, що є запорукою її гармонійного розвитку, тому вона не повинна розлучатися з матір`ю. Можлива розлука дитини із матір`ю і зміна місця проживання з України на Республіку Польща, де дитина не знає нікого, крім батька, якого вона ще не сприймає як близьку людину в силу їх рідкого спілкування, буде для неї стресовою, фруструючою ситуацією, яка негативно вплине на її як психологічний, так і на фізичний розвиток. З огляду на вік дитини, розлучення з матір`ю створить для дитини нетерпиму обстановку. В найкращих інтересах дитини за існування встановлених судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів обставин справи, а саме те, що позивач в повному обсязі не здійснював права піклування як на момент переміщення дитини в частині її матеріального забезпечення, так фактично і до теперішнього часу, внаслідок чого дитина перебуває на повному утриманні матері, наявність психологічної прив`язаності дитини до матері, суд вважає, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння їй психічної шкоди, або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, через розлучення з матір`ю, а також те, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Заходи забезпечення позову судом не застосовувались. Підстави для негайного виконання рішення відсутні. Рішення в повному обсязі складено 20 січня 2026 р. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed