Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 22.03.2024-100002222 від 25.03.2024 в розмірі 7 920,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25.03.2024 ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] уклали кредитний договір № 22.03.2024-100002222, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 4000,00 грн, строком на 42 дні з дати його надання, дата повернення (виплати) кредиту - 05.05.2024; процентна ставка «Економ» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2 % за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом первинного періоду та протягом перших 14 днів з дня отримання чергового траншу включно. Процентна ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2,5 % за один день користування кредитом застосовується протягом всього строку на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Відповідач порушив умови кредитування та не виконує належним чином зобов`язання, в результаті чого станом на 05.05.2024 виникла заборгованість в розмірі 7 920,00 грн, з яких: 4000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3 920,00 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Ухвалою суду від 15.08.2025 у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду. 04.09.2025 від представника відповідача - адвоката Китаєва І.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого представник зазначив, що згідно довідки- розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором від 25.03.2024 № 22.03.2024-100002222, заборгованість становить 7920 гривень, з яких: 4000 грн основного боргу та 3920 грн процентів, що порівняно з тілом кредиту, є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та суперечить встановленим обмеженням ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» та порушує принцип розумності та добросовісності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг фінансової установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми відсотків, яка перевищує подвійну облікову ставки Національного банку України та становить більше ніж п`ятнадцять відсотків простроченого платежу. 24 грудня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою, яка визначає, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Згідно пункту 17 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону встановлено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Крім того, що позивач порушив максимальний розмір денної процентної ставки, яка не може перевищувати 1 %, позивач не надав належних та допустимих доказів про видачу кредитних коштів, не надано платіжне доручення або банківська виписка, або інший документ, який підтверджує переказ грошових коштів на рахунок відповідача, які він просить стягнути з відповідача, зокрема простроченої заборгованості за процентами в сумі яку зазначив позивач у своєму позові розміром 3920 грн, не зазначаючи за який період була нарахована та за якою відсотковою ставкою. Суд в такому випадку не зможе перевірити правильність нарахування процентів, їх розмір та період, та здійснити власний розрахунок на підставі наданих стороною позивача доказів, та виходячи з умов договору, враховуючи ту обставину, що на час виникнення спірних правовідносин набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким обмежений розмір відсоткової ставки, та який не враховано позивачем. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 та Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 904/8389/17 неодноразово висловлювалась щодо процесуального обов`язку суду навести свій розрахунок заборгованості у разі незгоди з ним повністю або частково, а також надати правову кваліфікацію відносинам сторін та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Суд касаційної інстанції дійшов таких висновків: доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Наданий позивачем розрахунок боргу є лише власним волевиявленням позивача, без конкретних доказів здійснення відповідачем платежів за кредитним договором, а списання 4000 грн з рахунку позивача і перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача [NUMBER] згідно наданої позивачем квитанції 2441742662 і доданий до позовної заяви роздрукований розрахунок заборгованості є необґрунтованим, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Відповідач заперечує підписання договору і отримання кредитних коштів, вважає, що суду не надано достатніх і допустимих доказів того, що саме він погодив всі істотні умови вказаного кредитного договору, у редакції тексту якої надано позивачем до позовної заяви від 16.07.2025. Ні в пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), а ні в інших документах не вказано реквізити платіжного засобу для надання коштів позичальнику, що підтверджується волевиявленням відповідача саме на отримання кредитних коштів про що вказується у правовій позиції, яку висловив Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 у справі № 127/23910/14-ц. Пропозиція про укладення кредитного договору від 23.03.2024 не містить відомостей про його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором про який йдеться у позовній заяві, пункт 14 цього договору містить лише реквізити як кредитора, так позичальника, саме тільки зазначення в кредитному договорі персональних даних відповідача не підтверджує проходження позичальником верифікації та ідентифікації згідно вимог законодавства, що відбулося за відсутності копій (електронних чи паперових) особистих документів, які б підтверджували електронну ідентифікацію фізичної особи відповідача. 10.09.2025 представник позивача направив відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 ЦПК України. Отже, ТОВ «Споживчий центр» та відповідач уклали кредитний договір у електронній формі шляхом: 1) отримання/ознайомлення відповідача з пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії) від 25.03.2024; 2) подання відповідачем заявки кредитного договору № 22.03.2024-100002222 (кредитної лінії) від 25.03.2024; 3) надсилання відповідачем відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 22.03.2024-100002222 (кредитної лінії) від 25.03.2024. Документи, що складають кредитний договір, підписувались кредитодавцем електронним підписом, відповідач - за допомогою одноразового ідентифікатора, який надсилався у смс-повідомлені на номер, вказаний останнім, як фінансовий. За інформацією з довідки ТОВ «Смарт мобайл» «на номер абонента [NUMBER] 25.03.2024 о 14:58:06 було доставлено SMS-повідомлення з текстом: «код підтвердження: E997 для договору». Відповідач не заперечує, що вказаний засіб зв`язку, а саме: номер телефону [NUMBER] належить йому, або що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є … комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позичальником за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено…». Позивач надає суду Log File з чіткою хронологією дій учасників електронної комерції при укладенні електронного договору в інформаційно комунікаційній системі позивача - вебсайті позивача sgroshi.com.ua Поряд з цим, без реєстрації та здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду. Відтак, відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору), та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Вказані обставини відповідач не спростував належними та допустимими доказами. Щодо ідентифікації відповідачем під час укладення кредитного договору було проведено ідентифікацію через систему BankID. Відповідно до пунктів 22-25 Положення про Систему BankID Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.03.2020 № 32 користувач для отримання послуги на порталі послуг із використанням Системи BankID Національного банку має обрати Систему BankID Національного банку як спосіб електронної дистанційної ідентифікації та/або верифікації. Система BankID Національного банку після вибору користувачем Системи BankID Національного банку як способу електронної дистанційної ідентифікації та/або верифікації спрямовує його на центральний вузол Системи BankID Національного банку, на якому користувач має обрати абонента-ідентифікатора. Система BankID Національного банку після вибору користувачем абонента ідентифікатора перенаправляє його на сторінку сервісу автентифікації обраного абонента-ідентифікатора для проходження користувачем багатофакторної автентифікації. Абонент-ідентифікатор після успішного проходження користувачем багатофакторної автентифікації формує ЕПІ з даними користувача, запит на які надійшли в ЕЗІ. Успішне проходження процедури багатофакторної автентифікації користувачем є обов`язковою умовою для передавання його даних абоненту - надавачу послуг/ абоненту - надавачу послуг зі спеціальним статусом. При подачі позовної заяви додано Відомості щодо ідентифікації відповідача через систему Bank ID. Такі відомості були отримані у порядку і у формі, що передбачені Специфікацією взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом Системи BankID Національного банку України, затвердженою Рішенням Ради Системи BankID Національного банку України, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин. Заперечуючи про належність проведення ідентифікації відповідач не підтвердив це відповідними засобами доказування. Щодо видачі кредитних коштів видача кредитних коштів відповідачу підтверджується квитанцією № 2441742662, яка є платіжним документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги», тобто належним та допустимим доказом видачі коштів відповідачу. Отже, позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у кредитному договорі (заявці), за допомогою інтернет еквайрингу - Liqpay. Відтак, квитанція і є первинним платіжним документом. Пунктом 10 постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий фінансовий кредит)» від 03.11.2021 № 113 передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на банківський рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення, повинні містити номер особистого електронного платіжного засобу споживача сторони договору, з використанням реквізитів якого кредитодавепь здійснює кредитну операцію, у форматі ХХХХ XX** **** ХХХХ (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронногоплатіжного засобу). Пунктом 22 постанови Правління Національного банку України «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 05.11.2014 N 705 (яка була чинна на момент укладення зазначеного кредитного договору) передбачено, що торговець зобов`язаний не копіювати електронного платіжного засобу чи його реквізитів та не вносити повного номера електронного платіжного засобу до облікових книг та/або до електронних баз даних комп`ютерних програм торговця тощо. Таким чином, відповідачем при оформленні заявки було зазначено повний номер картки (електронного платіжного засобу відповідача), але відповідно до вищенаведених Постанов Правління Національного банку України позивач не може зазначати та зберігати у договорах, інших документах повний номер особистого електронного платіжного засобу відповідача. Відповідно до п. 4.1. Правил надання споживчих кредитів - для перевірки відповідності Заявника умовам, які містяться у цих правилах, та отримання оферти (пропозиції) укласти Договір (взяти на себе права та обов`язки, передбачені Кредитним Договором та Правилами) Заявник заповнює Заявку на Сайті Кредитодавця, вказуючи всі дані, визначені в Заявці як обов`язкові. Заявник зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні особисті дані, які відмічені у Заявці, що необхідні для прийняття Кредитодавцем рішення про можливість надання Кредиту (направлення Оферти). У разі використання електронної автентифікації Заявника за допомогою його даних в банку, де він обслуговується (BANK ID), заявник зобов`язаний перевірити актуальність, повноту та точність таких даних та несе відповідальність за їх дійсність/достовірність. До суду було надано електронні докази в паперовій формі (роздруківка тексту заявки кредитного договору №22.03.2024-100002222, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцент) кредитного договору № 22.03.2024-100002222), підписані одноразовим ідентифікатором, які містить номер особистого електронного платіжного засобу Відповідача, а саме: [NUMBER]. Таким чином, електронний платіжний засіб відповідач зазначав самостійно в системі, інша інформація щодо рахунку відповідача у позивача відсутня, оскільки зазначена інформація є банківською таємницею якою володіє виключно банк-емітент картки. Зважаючи на наведені норми Закону про платіжні послуги у разі, якщо б під час виконання платіжної операції щодо перерахування кредитних коштів відповідачу, відомості про нього, як про належного утримувача кредиту не підтвердились, то операція із зарахування таких коштів взагалі б не відбулась. TOB «Споживчий центр» виконало свої зобов`язання за кредитним договором № 22.03.2024-100002222 в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. Крім того, будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору відповідач не заявляв. Щодо розрахунку суми заборгованості за кредитним договором позивач додає картку субконто з детальним розрахунком заборгованості, яка є належним та допустимим доказом. Матеріали справи не містять жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості долучених до матеріалів справи позивачем, а за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.07.2018 у справі № 753/7883/15, доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку. З урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, загальні витрати за споживчим кредитом є співмірними, враховуючи строк кредитування. Щодо розміру денної процентної ставки відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Відповідно до п. 17 розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Вказаний закон набрав чинності 24.12.2023. Отже, денна процентна ставка у 2,33 % є застосовною та законною для договорів, укладених до 22 квітня 2024, натомість, кредитний договір № 22.03.2024-100002222 було укладено 25.03.2024. Відповідач не надав жодного належного доказу на підтвердження неукладення та невиконання умов кредитного договору. У спірному кредитному договорі зазначено всю інформацію, визначену ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», тому він не є нікчемним в силу закону. Також сторона відповідача не зазначила, яке саме його право, як споживача фінансової послуги, було обмежено кредитним договором. Крім того, зважаючи на висновкми Верховного Суду, викладені у п. 74 постанови від 04.09.2024 у справі № 426/4264/19, позивач не довів належними доказами, що [PERSON] проходив військову службу саме у період дії кредитного договору та має право на відповідні пільги, а також не звертався до позивача про списання нарахованих процентів та наданням документів за переліком. На підставі викладеного, просить позовні вимоги задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з`явився, одночасно при подачі позовної заяви просив суд провести розгляд справи без його участі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд дійшов таких висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. За приписами ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема : електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Встановлено, що 25.03.2024 ТОВ «Споживчий центр» направило [PERSON] пропозицію (оферту) укласти кредитний договір, а [PERSON] акцептував оферту щодо укладення кредитного договору № 22.03.2024-100002222, на умовах, визначених офертою, заявкою, акцептом та паспортом споживчого кредиту, які містять графік платежів, а також здійснив їх підписання з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором Е997. Для підписання та укладення позичальник вводив код з смс-повідомлення, які було відправлено на фінансовий номер, погоджений сторонами 0680183980. У заявці та відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору від 25.03.2024 позичальник зазначив адресу, паспортні дані, ІПН, реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для надання кредитних коштів позичальнику. Відповідно до умов договору, дата надання / видачі кредиту - 25.03.2024; сума кредиту: 4 000,00 грн, строк, на який надається кредит - 42 дні з дати його надання, дата повернення (виплати) кредиту - 05.05.2024; процентна ставка "Економ"- фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом первинного періоду та кожних перших 14 днів з дня отримання чергового Траншу; процентна ставка "Стандарт" - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2,5 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього періоду, на який надається кредит, окрім періоду застосування процентної ставки "Економ"; денна процентна ставка - загальні витрати за кожний день користування кредитом протягом всього строку на який надається кредит виражені в процентах, розрахунок денної процентної ставки - 2,33% = (3920,00/4000)/42х100%. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Проценти (економічна сутність - плата за користування кредитом) розраховуються шляхом множення всієї суми кредиту (включаючи всі транші) (залишку від всієї суми кредиту) (база розрахунку) на кількість днів користування кредитом / залишком кредиту та на процентну ставку. Неустойка: 100,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання / неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного / неналежно виконаного зобов`язання. Згідно з п. 3.2. встановлено, що кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до п. 4.1. договору кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача [NUMBER]. Згідно з п. 4.3. договору днем надання кредиту вважається списання відповідної суми коштів з рахунку кредитодавця, а днем погашення кредиту/сплати платежу - день надходження коштів у касу кредитодавця готівкою або зарахування на поточний рахунок кредитодавця, що підтверджується випискою з поточного рахунку кредитодавця. Відповідно до п. 6.1. договору позичальник зобов`язався використати кредит на зазначені в договорі цілі, що не суперечать чинному законодавству України, і забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів шляхом внесення в касу кредитодавця готівкою або перерахування на рахунок кредитодавця в такі терміни: а) повернення кредиту, сплата процентів, комісії - у терміни та строки, вказані у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; б) неустойка, яка може бути нарахована кредитодавцем за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором,- негайно, з моменту пред`явлення кредитодавцем вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій. Позивач надав кредит відповідачу шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок відповідача, що підтверджується квитанцією відповідно до якої, на платіжну картку [NUMBER] *17 клієнта: 25.03.2024 14:58 було переведено кошти на суму 4 000,00 грн, номер картки [NUMBER] , номер транкзакції в системі LIQPay - 2441742662, призначення платежу - видача за договором кредиту № 22/03/2024-100002222. Відповідно до картки субконто контрагенти, договори за 25.03.2024-04.09.2025 по заборгованість за рахунком [PERSON] , договір № 22.03.2024-100002222, станом на 05.05.2024 становить 7 920 грн, з яких 4 000 грн - тіло кредиту, 3 920 грн - проценти за користування кредиту, нараховані в межах строку кредитування з 25.03.2024 до 05.05.2024. Статтями 12, 13, 81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду. У постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі № 671/1832/20 (провадження № 61-232св23) зазначено, що кредитний договір, укладений в електронній формі через інформаційно-телекомунікаційну систему кредитодавця з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, є дійсним та рівнозначним договору в письмовій формі. Для підтвердження укладення такого договору достатньо доказів проходження позичальником процедури ідентифікації (надання паспортних даних, ІПН, телефону, email) та підписання договору шляхом введення одноразового ідентифікатора. Отже, кредитний договір за формою, змістом та способом укладення відповідає вищезазначеним вимогам чинного законодавства України, а тому є укладеним та обов`язковим до виконання сторонами. Суд погоджується з доводами позивача, що зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, представник відповідача не надав до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку [NUMBER], який відповідач зазначив в договорі, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача, хоча такий обов`язок передбачений статтею 81 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За приписами ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до картки субконто за рахунком [PERSON] , договір № 22.03.2024-100002222, заборгованість відповчідача становить 7 920,00 грн, з яких 4000,00 грн - тіло кредиту, проценти за користування кредиту нараховані в розмірі 2 % за період з 25.03.2024 до 07.04.2024, що становить 1 120,00 грн (14 днів х 80,00 грн), та 2,5 % за період з 08.04.2024 до 05.05.2024, що становить 2 800,00 грн (28 днів х 100,00 грн). Пунктом 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» внесені зміни до статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», зокрема, доповнено ст. 8 частиною п`ятою наступного змісту: «5. Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %». Крім того, зазначеним законом розділі IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 17 такого змісту: «17. Тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5%; протягом наступних 120 днів 1,5%». Закон набрав чинності 24.12.2023. Отже, протягом перших 120 днів, тобто з 24.12.2023 до 21.04.2024 включно, максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5 %, протягом наступних 120 днів, тобто з 22.04.2024 до 19.08.2024 включно - 1,5 %. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивач під час здійснення розрахунку щодо нарахування процентів за користування кредитом не врахував вимоги чинного на момент здійснення відповідних розрахунків законодавства про споживче кредитування, у зв`язку з чим суд здіснює перерахунок розміру відсотків за користування кредитними коштами, виходячи з встановлених законодавством максимальних процентних ставок. Так, з 08.04.2024 до 21.04.2024 (14 днів) нарахування відсотків за користування кредитом правомірно здійснено за процентною ставкою 2,5 %, як передбачено кредитним договором, а з 22.04.2025 до 05.05.2024 (14 днів) підлягає перерахуванню з розрахунку максимальної ставки, передбаченої законодавством станом на дату нарахування таких процентів, а саме 1,5 % за кожен день користування кредитом. З урахуванням викладеного, загальна сума процентів за користування кредитом за кредитним договором № 122.03.2024-100002222 від 25.03.2024 становить в загальній сумі 3 360,00 грн, з яких: за період з 25.03.2024 до 07.04.2024 за ставкою 2 % - 1 120,00 грн (14 днів х 80,00 грн), з 08.04.2024 до 21.04.2024 за ставкою 2,5 % - 1 400,00 грн (14 днів х 100,00 грн) та за період з 22.04.2024 до 05.05.2024 за ставкою 1,5 % - 840,00 грн (14 днів х 60,00 грн). Суд вважає помилковими доводи представника позивача, що станом на дату укладення кредитного договору Перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» передбачали можливість встановлення за умови укладення кредитного договору у вказаний період процентної ставки 2,5 %, оскільки представник неправильно тлумачить зазначену норму, яка прямо встановлює максимальний розмір денної процентної ставки у відповідний період. Одночасно суд не бере до уваги посилання представника відповідача на наявність у відповідача пільг, передбачених п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки відповідач не надав належних документів в підтвердження того, що він є військовослужбовцем, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Враховуючи те, що суд встановив факт укладення сторонами кредитного договору № 122.03.2024-100002222 від 25.03.2024 та не виконання відповідачем передбачених кредитним договором і законом зобов`язань з повернення кредлиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, внаслідок чого утворилася заборгованість за вказаним кредитним договором, то суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 7 360,00 грн, з яких: 4 000,00 грн - за тілом кредиту, 3 360,00 грн - за відсотками за користування кредитом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial