Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних витрат.В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08.02.2017 року у цивільній справі №175/3373/2016 з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 3% річних за неналежне виконання грошового зобов`язання у розмірі 124135,89 гривень та інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 1975119,54 гривень. 21.12.2017 року на виконання рішення у цивільній справі №175/3373/2016 Дніпровським районним відділом ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження ВП 60121549 за яким з [PERSON] на користь [PERSON] підлягало стягненню 2106144,89 грн. Згідно довідки Начальника Дніпровського районного відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області заборгованість [PERSON] станом на 21.01.2025 року складає 2056716,74 грн. Посилався на положення ч.2 ст. 625 ЦК України та позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 по цивільній справі №373/2054/16-ц (провадження №14-44цс18) щодо застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України за невчасне виконання грошового зобов`язання у якій Велика Палата Верховного Суду сама здійснила донарахування 3% річних станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції. З врахуванням вищезазначеного позивач просив суд стягнути з відповідача розмір санкцій за невиконання нею грошового зобов`язання за період 21.12.2017 року (день відкриття виконавчого провадження) по день його звернення до суду з цим позовом та надав відповідний розрахунок. Ухвалою судді від 02 червня 2025 року справу прийнято до провадження та визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Від представника відповідача до суду надійшов відзив у останній не заперечує факт наявності боргу перед позивачем, але заперечує проти задоволення позову. Ухвалою суду від 26 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач, представник позивача не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про причини не явки суду не повідомили. Враховуючи зазначене причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, а тому з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Судом було встановлено, та не заперечувалося сторонами, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08.02.2017 року у цивільній справі №175/3373/2016 з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 3% річних за неналежне виконання грошового зобов`язання у розмірі 124135,89 гривень та інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 1975119,54 гривень. 21 грудня 2017 року на виконання рішення у цивільній справі №175/3373/2016 Дніпровським районним відділом ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження ВП 60121549 за яким з [PERSON] на користь [PERSON] підлягало стягненню 2106144,89 грн. Згідно довідки Начальника Дніпровського районного відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області №11554 від 09.03.2023 року: «ВП 60121549 з примусового виконання виконавчого листа №175/3373/16 від 21.12.2017 року, що видав Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 2106144,89 грн. З моменту відкриття виконавчого провадження з боржника стягнуто 33048,22 грн. Залишок боргу на 09.03.2023 року складає 2073096,67 грн.». Визначаючи вірний розмір позовних вимог [PERSON] суд виходить з того, що залишок боргу відповідача станом на 09.03.2023 року складає 2073096,67 гривень. Доказів того, що під час розгляду цієї справи розмір заборгованості зменшився, а саме: що заборгованість [PERSON] станом на 21.01.2025 року складає 2056716,74 гривень, сторони цієї справи та їх представники суду не надали. Тому за базу нарахування санкцій суд бере саме суму 2073096,67 гривень, зазначену у довідці Начальника Дніпровського районного відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області №11554 від 09.03.2023 року. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 по цивільній справі №373/2054/16-ц (провадження №14-44цс18) щодо застосування положень ч. 2 ст.625 ЦК України за невчасне виконання грошового зобов`язання у якій Велика Палата Верховного Суду сама здійснила донарахування 3% річних станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції. З врахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку, що позивач на підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України має право на стягнення з відповідача санкцій за невиконання ним грошового зобов`язання за період з 09.03.2023 року по 19.03.2025 року день його звернення до суду з цим позовом у нижчезазначеному розмірі: - інфляційні втрати на суму боргу 2073096,67 гривень складають 415 265,96 гривень; - 3% річних на суму боргу 2073096,67 гривень складають 126 260,11 гривень. Загальний розмір, задоволених судом вимог позивача, складає 541 526,07 грн. (415 265,96 грн. + 126 260,11 грн). Доказів розміру витрат на оплату правничої допомоги позивачем та його представником суду надано не було. Тому суд стягує з відповідача на користь позивача тільки судові витрати у розмірі: 2514 грн. 40 коп (розмір сплаченого позивачем судового збору)/2 514 397,64 (ціна позову) х 541 526,07 грн. (загальний розмір, задоволених судом вимог позивача) = 541 гривень 53 коп. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного, надавши оцінку доказам у справі, суд доходить висновку, що позовна заява є обґрунтованою та такою, що підлягає частковому задоволенню. В задоволенні іншої частини позовних вимог та витрат на правову допомогу відмовити, оскільки відсутні передбачені законом підстави для їх задоволення. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial