Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з цією заявою та просить суд видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , встановити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього на строк шість місяців такі обов`язки: 1.заборонити перебувати в місці проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 2.заборонити наближатися на триста метрів до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] ; 3.заборонити особисто та через третіх осіб розшукувати [PERSON] , переслідувати її та в будь-яких спосіб спілкуватися з нею; 4.заборонити ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] або контактування з нею через інших осіб. Заяву мотивує тим, що проживає в житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є її колишнім співмешканцем. З ним разом не проживають з липня 2025 року. [PERSON] не працює, зловживає спиртними напоями. Заявниця стверджує, що потерпає від насильства зі сторони [PERSON] кілька років. Після неодноразових скандалів, сварок, образ та погроз, її стан здоров`я погіршується. Окрім психічного насильства також потерпає від фізичного насильства. Кривдник не контролює своїх дій. З приводу поведінки [PERSON] неодноразово зверталась до правоохоронних органів, однак він не змінив своєї поведінки. Факт вчинення [PERSON] домашнього насильства підтверджується доказами. Заявниця переконана, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства щодо неї, а також настання тяжких наслідків для її здоров`я є дуже високою. У судовому засіданні заявниця [PERSON] заяву підтримала та просила її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти заяви. Суд, заслухавши пояснення заявниці та заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення заяви з таких підстав. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ч. 1 ст. 3 Конституції України). Кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню (ст. 28 Конституції України). Кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність (ст. 29 Конституції України). Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч. 1 ст. 32 Конституції України). Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (ст. 68 Конституції України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України). Згідно з преамбулою Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон № 2229-VIII) цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до п. 2, п. 3, п. 6, п. 8, п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII: кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі; особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі; домашнє насильство діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; економічне насильство форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальний припис стосовно кривдника встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII). У ч. 2 ст. 26 Закону № 2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Норми Закону № 2229-VIII визначають, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року у справі № 531/352/22 зазначено: «У випадку застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу суд, виходячи з принципу розумності, має оцінити лише підстави для висновку про наявність домашнього насильства, ризику його продовження чи повторного вчинення». Факт (факти) вчинення домашнього насильства це необхідна умова застосування судом до відповідної особи (кривдника) спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом № 2229-VIII. Під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати форми домашнього насильства, яким піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України). Докази мають відповідати вимогам належності, достовірності, достатності та достовірності, які встановлені ст. ст. 77 - 80 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 9 березня 2023 року у справі № 711/3693/22, Верховний Суд зазначив: «Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства». Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц зазначив, що: «Виходячи з того, що [PERSON] 4 квітня 2018 року о 14 год. 30 хв. знаходився за місцем проживання колишньої дружини [PERSON] в [ADDRESS], і вчинив із нею сварку, під час якої виражався в її сторону нецензурною лайкою, в судовому засіданні [PERSON] свою вину у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся, однак попри визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення надсилав на номер телефону [PERSON] текстові повідомлення образливого характеру Верховний Суд, виходячи з аналізу зазначених норм закону та матеріалів справи, погоджується із висновками апеляційного суду. Колегія суддів вважає вірними висновки суду апеляційної інстанції про те, що [PERSON] щодо [PERSON] вчинялося домашнє насильство і були ризики їх повторення, а тому з метою захисту прав заявника від насильства в сім`ї, суд апеляційної інстанції дійшов до обґрунтованих висновків про можливість застосувати до [PERSON] обмежувальний припис у вигляді заборони йому здійснювати листування та телефонні розмови з [PERSON] строком на 6 місяців з дня ухвалення постанови. Доводи касаційної скарги [PERSON] про те, що судом апеляційної інстанції не було встановлено випадків домашнього насильства відносно заявника спростовуються матеріалами справи та наведеними вище обставинами, встановленими судом апеляційної інстанції». У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 753/7157/19, Верховний Суд доходив до висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно [PERSON] , заявниця посилається на те, що вона є постраждалою особою від психологічного та фізичного домашнього насильства, яке вчиняє її колишній чоловік, що виявилося, зокрема, у погрозах розправою, здійсненні тиску, словесних образах. На підтвердження своїх доводів [PERSON] посилається на судові справи № 388/1240/25, № 388/1741/25, № 388/2370/25. Постановою Долинського районного суду Кіровоградської області від 5 вересня 2025 року у справі № 388/1741/25, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 173-2, ч. 3 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зі змісту цього судового рішення слідує, що [PERSON] здійснював стосовно [PERSON] діяння у виді домашнього насильства, а саме виражався грубою нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, що спричиняло побоювання за життя та здоров`я, намагання псувати речі домашнього вжитку. Вищезазначений доказ свідчить про обґрунтованість доводів заявниці про застосування стосовної неї домашнього насильства, а саме діяння психологічного насильства, а також вірогідність вчинення таких діянь з боку заінтересованої особи в майбутньому. З урахуванням оцінки ризиків та обставин справи, суд вважає визначити строк дії обмежувального припису у шість місяців. Заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] на строк, вказаний судом, які просить встановити заявниця, відповідають Закону № 2229-VIII, є пропорційними та необхідними. З огляду на вищезазначене, вимоги заявниці є обґрунтованими, відповідно заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved