Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якому просить стягнути з Приватного акціонерного товариства „Стебницьке гірничо-хімічне підприємство „Полімінерал на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 83348,13 грн за період 01.10.2023 по 09.07.2025 з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 41000,26 грн, моральну шкоду у розмірі 5000 грн та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 2000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він працював у Приватному акціонерному товаристві «Стебницьке гірничо-хімічне підприємство «Полімінерал» з 2019 року на посаді Електромонтер з ремонту та обслуговання електроустаткування 3 розряд. З початку 2023 року підприємство почало із затримкою, нерегулярно та не в повному обсязі виплачувати [PERSON] заробітну плату. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 січня 2024 року у справі №442/7751/23 стягнуто з ПРАТ «СГХП «Полімінерал» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 66698,20грн за періодз 01.01.2023 по 30.09.2023рік, моральну шкоду у розмірі 5000,00грн і судові витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00грн. Проте з 01.10.2023 року Відповідач продовжував невчасно сплачувати заробітну плату Позивачу, тому [PERSON] звільнився 10.07.2025 з роботи за власним бажання. Ні під час звільнення, ні в наступні дні ПРАТ «СГХП «Полімінерал» не повідомило письмово [PERSON] про нараховані суми, належні при звільнені та не провело з ним належного розрахунку. Лише на адвокатський запит від 08.08.2025, було отримано відповідь від 15.09.2025 з довідкою №274 про те, що заборгованість підприємства перед Позивачем з 01.01.2023 по день звільнення становить 150046,33грн. Відповідно, віднявши стягнуту заборгованість за судовим рішенням у розмірі 66698,20грн за період з 01.01.2023 по 30.09.2023рік, не заплаченою залишається заборгованість у розмірі 83348,13грн (150046,33грн - 66698,20грн = 83348,13грн) за період з 01.10.2023 по 09.07.2025 роки. У зв`язку із наведеним, не проведенням з [PERSON] повного розрахунку 10.07.2025, який мав бути на день звільнення і ігноруванням його законних вимог Відповідачем погасити заборгованість, він змушений звертатися за захистом свої порушених прав, як працівника, до суду. Ухвалою від 15.12.2025 року в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження 19.01.2025. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, подавши заяву про розгляд справи за їх відсутності. Заявлені вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, не повідомивши причини неявки, про розгляд справи був належним чином повідомлений, заяви про розгляд справи у його відсутності не надходило, у встановлений судом строк, на адресу суду відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановити заочне рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Суд встановив, що [PERSON] з 06.03.2019 по 09.07.2025 працював на посаді Електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування 3 розряду у Приватному акціонерному товаристві «Стебницьке гірничо-хімічне підприємство «Полімінерал», що підтверджується Довідкою №279 від 15.09.2025. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 31.01.2024 у справі №442/7751/23 стягнуто з ПРАТ «СГХП «Полімінерал» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 66698,20грн за період з 01.01.2023 по 30.09.2023рік, моральну шкоду у розмірі 5000,00грн і судові витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00грн. Згідно з наказом підприємства №404К від 10.07.2025 [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням. Відповідно до даного наказу зобов`язано бухгалтерію підприємства виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку тривалістю 39 календарних днів за період роботи з 06.03.2024 по 10.07.2025 та вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку, а також 10.07.2025 провести виплату всіх сум, що належать працівнику від підприємства. Розмір компенсації та розмір сум для виплати у наказі не вказано. 08.08.2025 адвокатом Волянського Богдана Йосиповича було подано адвокатський запит до Приватного акціонерного товариства «Стебницьке гірничо-хімічне підприємство «Полімінерал» про надання інформації про нараховані суми при звільнені [PERSON] та надання довідки про дохід [PERSON] за період з 01.10.2023 по 10.07.2025. Приватне акціонерне товариство «Стебницьке гірничо-хімічне підприємство «Полімінерал» надало позивачу Довідку №274 від 15.09.2025 про заборгованість підприємства перед позивачем, яка станом на 22.08.2025 становить 150046,33. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із ст.94 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Статтею 103 КЗпП України передбачено, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Згідно із ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. При цьому, відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду. Враховуючи вищенаведене, вимога позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 83348,13 грн за період 01.10.2023 по 09.07.2025 з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів є підставною та підлягає задоволенню. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає. Згідно із ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з правовим висновком, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст.117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУвід 08.02.1995 за №100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Оскільки звільненню 10.07.2025, передувала робота [PERSON] повні місяці у червні 2025 року і травні 2025 року, то середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за ці місяці. У травні 2025 року 22 робочих дні, нарахована заробітна плата 9015,96грн. У червні 2025 року 21 робочий день, нарахована заробітна плата 8973,73грн. Середньоденна зарплата: (9015,96грн + 8973,73грн) / 43 роб.дні = 418,37грн. Кількість робочих днів за час затримки виплати з 10.07.2025 по 08.12.2025 становить 98 днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить: 418,37грн х 98 робочих дні = 41000,26грн. Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 41000,26 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди слід врахувати наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує характер неправомірних дій відповідача, його поведінку після невиплати заробітної плати, тривалість порушення прав позивача, як наслідок порушення нормального ритму життя, нормальних життєвих зв`язків, тяжкість вимушених змін, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. А тому, враховуючи вимоги п.п.3,5,6,9,13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, з відповідача слід стягнути в користь позивача 5000 грн моральної шкоди. Щодо вимоги позивачки про стягнення витрат на професійну правову допомогу. Відповідно до ч. 1, ч. 3ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розглянувши вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки 1000,00 грн -витрати на правову допомогу, суд зазначає таке. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Представником позивача зазначено, що витрати на правничу допомогу становлять в розмірі 2000,00 грн, та в якості підтвердження до суду було надано договір про надання правничої допомоги від 07.08.2025, акт №1 прийняття-передачі наданих послуг, квитанцію до прибуткового касового ордера №52. Враховуючи викладене, а також те, що заявлені представником позивача витрати у сумі 2000,00 грн є співмірними зі складністю цієї справи, суд дійшов висновку про задоволення витрат на правничу допомогу в сумі 2000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню у користь держави судовий збір у розмірі 3328 грн.

Outcome: approved