Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

[PERSON] 22.09.2025 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь одноразову матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023, 2024 та 2025 роки в сумі 17 777 грн 82 коп, одноразовий грошовий посібник при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію уперше в розмірі 8 середньомісячних заробітків в сумі 302 113 грн 76 коп, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію за період з 07.08.2025 до дня ухвалення судового рішення в сумі 261 444 грн 60 коп. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначив, що в період з 05.08.1991 до 07.08.2025 він працював поміником машиніста та машиністом електровоза у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Знам`янка» Служби локомотивного господарства регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Згідно з наказом АТ «Українська залізниця» №226/ос від 04.08.2025 про припинення трудового договору, 07.08.2025 він був звільнений з посади машиніста електровоза за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років, на підставі ст.38 КЗпП України. В наказі про припинення трудового договору зазначено, що виплати, передбачені п.4.17 Колективного договору в розмірі 8 середньомісячних заробітків (посадових окладів), будуть проведені відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 (витяг з протоколу №Ц-82/63Ком.т). В день звільнення відповідач не повідомив його письмово про нараховані та невиплачені при звільненні виплати всіх сум, виплативши після звільнення лише компенсацію за невикористані 73 дні відпусток. Водночас, при звільненні йому не було виплачено одноразову допомогу на оздоровлення за 2023, 2024 та 2025 роки в розмірі не менше 50% тарифної ставки або посадового окладу (п.4.16 Колективного договору) та одноразовий грошовий посібник в розмірі 8 середньомісячних заробітків (посадових окладів) (п.4.17 Колективного договору). В наказі про звільнення призупинення виплати матеріальної допомоги відповідач мотивував рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 (витяг з протоколу №Ц-82/63Ком.т), однак цим рішенням були поновлені виплати працівникам, які звільнилися/будуть звільнені в період з січня до грудня 2024 року в порядку черговості, тому позивач вважає, що посилання на це рішення суперечить правовідносинам, що склалися, оскільки він був звільнений 07.08.2025. Також позивач вважає, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» набрав чинності 24.03.2022, а тому ухвалювати рішення про призупинення додаткових виплат працівникам, посилаючись на правовий режим воєнного стану, 14.03.2022 у правління АТ «Українська залізниця» не було через відсутність зворотної дії у часі вказаного Закону. За приписами ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни до колективного договору можуть бути внесені тільки за взаємною згодою сторін та з дотриманням певної процедури. В свою чергу, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.02.2024 у справі №211/7338/23, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 05.02.2025, визнано незаконним та скасовано п.1.1.4 протокольного рішення №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 в частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. Отже, на час його звільнення (07.08.2025) вказане рішення відповідача було визнане незаконним та скасоване, а тому відповідач повинен виплатити йому всі належні суми при звільненні. Представник відповідача подав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заперечення проти позову в частині стягнення восьми середньомісячних заробітків обґрунтовані тим, що ці виплати наразі призупинені згідно з витягом з протоколу №Ц-54/31 засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, в якому зазначено, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 №54/2022, інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики. Звертає увагу, що АТ «Українська залізниця» не відмовляло позивачу у виплаті спірних коштів, такі виплати на підставі положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з введенням воєнного стану на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» призупинені, а їх виплата буде можлива після скасування або закінчення воєнного стану в Україні, або прийняття окремого рішення про їх поновлення. У зв`язку з військовою агресією до КЗпП України вносилися певні зміни, які надають роботодавцю право в односторонньому порядку вносити зміни в колективний договір. Водночас, сума невиплачених позивачу коштів (8 окладів) становить 238 724 грн 80 коп без відрахування обов`язкових зборів та податків. Заперечення проти позову в частині стягнення одноразової грошової допомоги на оздоровлення обґрунтовані тим, що відповідно п.4.16 додатку №7 до Колективного договору Локомотивного депо Знам`янка одноразова матеріальна допомога на оздоровлення виплачується один раз на рік, як правило при наданні працівникові чергової відпустки не менше 50% посадового окладу. Відповідно до протоколу №Ц-82/39 Ком.т засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024 ухвалено, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення з 01.07.2024 працівникам АТ «Укрзалізниця» буде здійснюватися в розмірі 30% місячної тарифної ставки (посадового окладу). Надалі, згідно з витягом з протоколу №Ц-82/89 Ком.т засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 30.12.2024, а також протоколу засідання комісії для встановлення розміру та виплати одноразової допомоги на оздоровлення працівникам виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Знам`янка» РФ «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 03.01.2025 №01/2025 матеріальна допомога була частково виплачена працівникам, які протягом 2022 року були призвані на військову службу до ЗСУ та повернулись у зв`язку з демобілізацією станом на 31.12.2024. Інші виплати матеріальної допомоги за 2022, 2023 та 2024 роки будуть виплачені після окремих рішень правління на кожен рік. Звертає увагу, що відповідно до розрахункових листів матеріальна допомога на оздоровлення за 2024 та 2025 роки позивачу нарахована та виплачена в серпні 2024 року та в січні 2025 року відповідно до поданих ним заяв. Таким чином, вимоги щодо стягнення цих виплат є безпідставними. Водночас, матеріальна допомога за 2023 рік буде виплачена позивачу після прийняття окремого рішення правління. Окремо представник відповідача заявив про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023-2025 роки, обгрунтовуючи тим, що розрахункові листи про нараховані суми заробітної плати щомісячно надсилаються позивачу на його електронну адресу, тобто про невиплату вказаної матеріальної допомоги за 2023 рік позивач дізнався в лютому 2023 року, за 2024 рік в серпні 2024 року, за 2025 рік в січні 2025 року. Заперечуючи щодо вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначив, що з початку військової агресії РФ проти України АТ «Укрзалізниця» не могло нормально здійснювати свою роботу з причин, що не залежали від підприємства, у зв`язку з необхідністю відновлення пошкодженої та знищеної ворогом інфраструктури АТ «Укрзалізниця» понесла величезі втрати, які наразі лише збільшуються. Тому зазначає про відсутність підстав для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Водночас, у разі висновку суду про задоволення такої вимоги, просив зменшити розмір стягнення на 95%. Також зазначив, що виплати, які є предметом спору в цій справі, передбачені колективним договором, тому їх призупинення відповідачем узгоджується з положеннями ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказаний Закон є чинним, не скасований, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин. АТ «Українська залізниця» не відмовляло позивачу у виплаті спірних коштів, такі виплати на підставі положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з введенням воєнного стану на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» призупинені, а їх виплата буде можлива після скасування або закінчення воєнного стану в Україні, або прийняття окремого рішення про їх поновлення. Позивачем подано відповідь на відзив, в якій, відхиляючи заперечення представника відповідача, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Щодо пропуску строку звернення до суду зазначив, що вважає його таким, що взагалі не розпочався, оскільки всупереч ст.116 КЗпП України відповідач не вручив йому письмове повідомлення про суми, нараховані та не виплачені при звільненні. Крім того, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, а не з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, як визначено у ч.1 ст.233 КЗпП України. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Яушев В.В. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Доводи представника відповідача щодо нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 та 2025 роки не визнав, мотивуючи тим, що останнім не надано доказів, що ці кошти були безпосередньо перераховані позивачу. Крім того зазначив, що відповідачем неправомірно нараховано розмір цієї допомоги, виходячи з 30% посадового окладу на підставі Галузевої угоди, в той час як Колективним договором таке нарахування передбачено в розмірі 50% від посадового окладу. Представник відповідача в судовому засіданні, що відбулося 01.12.2025, пред`явлені позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця». Зокрема, в період з 05.08.1991 до 07.08.2025 працював помічником машиніста електровоза і тепловоза та машиністом електровоза виробничого підрозділу «Локомотивне депо Знам`янка» Служби локомотивного господарства регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] та довідкою про підтвердження наявного трудового стажу від 07.08.2025. Згідно з даними витягу з протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 №54/2022, інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики. Відповідно до витягу з протоколу №Ц-82/39 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024 ухвалено на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №54/2022, починаючи з 01.07.2024 зупинити дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення. Нарахування та виплату такої допомоги здійснювати починаючи з 01.07.2024 в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками 30% місячної тарифної ставки (посадового окладу). Можливість та умови нарахування і виплати працівникам АТ «Укрзалізниця» та особам, які перебували в трудових правовідносинах з АТ «Укрзалізниця» під час дії рішення правління від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т.), матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 24.02.2022 до 30.06.2024 в розмірі та на умовах, передбачених колективними договорами АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, визначати окремими рішеннями правління на кожен рік. Позивач 23.01.2023, 09.07.2024 та в січні 2025 року на ім`я начальника Локомотивного депо Знам`янка подавав заяви про надання матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку з відпусткою, які керівництвом погоджені. Наказом начальника виробничого підрозділу Служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №226/ос від 04.08.2025 позивача звільнено із займаної посади з 07.08.2025 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років за ст.38 КЗпП України. Вказаним наказом також визначено компенсувати позивачу невикористані 73 дні відпустки та виплатити одноразову матеріальну допомогу, передбачену п.4.17 Колективного договору в розмірі 8 середньомісячних заробітків, з урахуванням рішення правління від 24.10.2022 (витяг з протоколу №Ц-54/90 Ком.т.) та протоколу комісії зі встановлення трудового стажу на залізниці (34 р. 00 м. 04 дн.) №51 від 04.08.2025. Водночас, виплату такої матеріальної допомоги вирішено провести відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця від 14.10.2024 (витяг з протоколу №Ц-82/63 Ком.т.). В день звільнення (07.08.2025) [PERSON] отримав повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні, про що свідчить його підпис в цьому повідомленні (а.с.183 т.1). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Що стосується одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023, 2024 та 2025 роки. Представник відповідача не оспорював право позивача на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік, вказуючи на те, що наразі такі виплати призупинені і будуть виплачені позивачу після прийняття окремого рішення правління. Водночас вказав, що матеріальна допомога на оздоровлення за 2024 та 2025 роки позивачу була нарахована та виплачена в серпні 2024 року та в січні 2025 року. На підтвердження виплати такої матеріальної допомоги представник відповідача надав суду розрахункові листи заробітної плати позивача за серпень 2024 року (а.с.186 т.1) та за січень 2025 року (а.с.188 т.1), в яких зазначено такий вид нарахування як «одноразова матеріальна допомога» в розмірі 30%, а також платіжні відомості на видачу, в тому числі і позивачу, матеріальної допомоги на оздоровлення за серпень 2024 року (а.с.224-225 т.1) та за січень 2025 року (а.с.226 т.1). В свою чергу, як в позовній заяві, так і в судовому засіданні сторона позивача стверджувала, що матеріальну допомогу на оздоровлення за 2024 та 2025 роки позивач не отримував, факт її перерахування відповідачем не підтверджено. Разом з тим, представник позивача, наголошуючи на відсутності доказів отримання коштів, на підтвердження своїх заперечень не надав суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на рахунок позивача, долучивши лише виписку по картковому рахунку позивача за інший, ніж спірний, період (з 01.05.2025 до 31.08.2025). При цьому, заперечуючи проти перерахування цих коштів, позивач та його представник не були позбавлені можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких. Отже, судом встановлено факт нарахування та отримання позивачем одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 та 2025 роки. Право ж позивача на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік представником відповідача не оспорювалося, а тому ці обставини доказуванню не пілягають. Таким чином, оскільки виплата одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення, в тому числі і за 2023 рік, передбачена п.4.16 Колективного договору, тому позивач має право на її отримання. Перевіряючи дотримання позивачем строку звернення до суду з вимогою про стягнення одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення за вказані роки, суд зазначає наступне. Представник відповідача, заперечуючи проти цієї заявленої позивачем вимоги, посилався на норму ч.1 ст.233 КЗпП України, вказуючи, що про невиплату матеріальної допомоги за 2023 рік позивач дізнався в лютому 2023 року, за 2024 рік в серпні 2024 року, за 2025 рік в січні 2025 року при отриманні розрахункових листів, а отже ним пропущений тримісячний строк на звернення до суду з такою вимогою. Однак суд критично оцінює такі доводи, оскільки згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України (в редакції, чинній на час подання цього позову) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. В свою чергу, частиною 2 статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній як на час подання цього позову, так і наразі) передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Оскільки цей трудовий спір пов`язаний з виплатою всіх сум, що належать працівникові при звільненні, в даному випадку трудові відносини між позивачем та відповідачем припинені, тому положення ч.1 ст.233 КЗпП України до звільненого працівника не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ч.2 ст.233 КЗпП України. Як встановлено судом, позивач був звільнений 07.08.2025. В цей же день позивач отримав письмове повідомлення роботодавця про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні. З цим позовом останній звернувся до суду 22.09.2025. Отже, встановлений ч.2 ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду за захистом прав та законних інтересів позивачем не пропущений. Що стосується призупинення виплат матеріальної допомоги. Представник відповідача, не заперечуючи права позивача на отримання матеріальної на оздоровлення за 2023 рік та матеріальної допомоги при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію уперше в розмірі 8 середньомісячних заробітків, посилався на призупинення цих виплат на період воєнного стану. Судом встановлено, що ці виплати призупинені відповідачем на підставі ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-IX від 15.03.2022, яка передбачає на період воєнного стану зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця, а також рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т.), відповідно до якого на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинені виплати, передбачені Галузевою угодою та колективними договорами, а також інші одноразові заохочення. Протилежного стороною відповідача не доведено, витяг з протоколу №Ц-82/63 Ком.т. рішення правління АТ «Укрзалізниця від 14.10.2024, який став підставою для призупинення такої виплати згідно зі змістом наказу про звільнення, на вимогу суду представником відповідача не надано (а.с.212 т.1). Так, приписами ст.43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Згідно зі ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Частиною першою ст.9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Відповідно до ст.10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Згідно зі ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Відповідно до ст.18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Так, згідно з даними витягу з протоколу №Ц-54/31 засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 №54/2022, інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики. В свою чергу, Колективним договором між адміністрацією та профспілковим комітетом локомотивного депо Знам`янка на 2011-2015 роки, схваленим на конференції трудового колективу 17.02.2011 зі змінами та доповненнями (який знаходиться в матеріалах справи та зміст і чинність якого представником відповідача не заперечувалася), передбачено: - адміністрація зобов`язується працівникам депо за письмовою заявою надавати впродовж року одноразову допомогу на оздоровлення, як правило при відході в чергову відпустку в розмірі не менше 50% тарифної ставки або посадового окладу, встановлених на дату звернення по допомогу і відповідно до Додатка №7 (п.4.16 договору); - при звільненні працівників у зв`язку з виходом на пенсію уперше виплачувати основний одноразовий грошовий посібник відповідно до Додатка №8 в розмірі не більше п`яти середньомісячних заробітків залежно від стажу роботи в галузі - …. понад 15 років п`ять середньомісячних заробітків…. Крім того, у разі звільнення працівника за власним бажанням на пенсію при виникненні права на пенсію, але не пізніше за три місяці (без урахування тимчасової непрацездатності і терміну дії воєнного стану в Україні) виплачувати додатковий посібник за добросовісну працю на залізничному транспорті в наступних розмірах при стажі роботи в галузі - …. від 30 до 35 років для чоловіків три середньомісячні заробітки…. (п.4.17 договору). Відповідно до п.1.6 вказаного Колективного договору, до нього можуть вноситися доповнення та зміни за узгодженням адміністрації і профспілкового комітету на спільному засіданні. При цьому, сторони домовилися, що в період дії цього договору до нього не вносяться зміни, погіршуючи оплату і умови праці, пільги, трудові і фаціальні гарантії, встановлені цим колективним договором, за виключенням інших випадків, перерахованих в цьому ж пункті. Водночас, такі зміни та доповнення також вносяться в колективний договір після підписання узгоджувального протоколу між адміністрацією та профспілковим комітетом. Як слідує з роз`яснень, наданих в листі Голови первинної профспілкової організації локомотивного депо Знам`янка від 27.06.2025, жодних змін та доповнень до п.4.16, 4.17 вказаного Колективного договору з 2022 року не вносилося. Згідно зі ст.9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Стаття 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Як встановлено судом, відповідач не попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (п.1.1.4 протоколу №Ц-54/31 Ком.т.) про призупинення виплати йому частки заробітної плати, а саме матеріальної допомоги на оздоровлення та при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію. Призупинення виплат таких коштів, які передбачені Колективним договором та Галузевою угодою, відповідачем здійснено в односторонньому порядку. В порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» відповідач не ініціював питання щодо підписання змін/доповнень до діючого колективного договору в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення та при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, а такі зміни мають вноситися лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. Крім того, відповідач ухвалив відповідне рішення 14.03.2022, з посиланням на ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24.03.2022. Суд також враховує, що рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.02.2024 у справі №211/7338/23 визнано незаконним та скасовано п.1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 №Ц-54/31 в частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. Постановою Верховного Суду від 05.02.2025 у справі №211/7338/23 вказане рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 23.02.2024 залишено без змін. При цьому, Верховним Судом наголошено на тому, що судом апеляційної інстанції не враховано, що вказаний Закон Верховною Радою України прийнято 15.03.2022, а набрав чинності він 24.03.2022, в той час як оспорюване рішення АТ «Українська залізниця» та яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14.03.2022, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не могли застосовуватися судом при розгляді цієї справи. Отже, на час звільнення позивача (07.08.2025) пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 №Ц-54/31, на підставі якого позивачу при звільненні не виплачена відповідна матеріальна допомога, було визнане незаконним та скасоване. Таким чином, станом на 07.08.2025 у відповідача були відсутні правові підстави для призупинення виплати матеріальної допомоги позивачу. Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 підтверджено, що згідно зі ст.116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст.117 КЗпП відповідальність. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Судом встановлено, що станом на день звільнення позивача 07.08.2025 відповідач не провів виплату позивачу всіх належних сум, а саме не виплатив матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік та при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 8 середньомісячних заробітків. Як вже зазначалося вище, відповідач не виплатив позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік, а за 2024 та 2025 роки виплатив в розмірі 30% від посадового окладу. Так, пунктом 4.16 Колективного договору визначено, що одноразова допомога на оздоровлення виплачується в розмірі не менше 50% тарифної ставки або посадового окладу, встановлених на дату звернення по допомогу. Водночас, виплату позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 та 2025 роки в розмірі 30% відповідач обгрунтовував прийнятим правлінням АТ «Укрзалізниця» 27.06.2024 рішенням (витяг з протоколу №Ц-82/39 Ком.т.), відповідно до якого ухвалено, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні починаючи з 01.07.2024 зупинено дію окремих положень колективних договорів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення, у зв`язку з чим нарахування та виплата такої допомоги здійснюється в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками 30% місячної тарифної ставки (посадового окладу). Разом з тим, як встановлено судом, відповідні зміни до Колективного договору також не вносилися, доказів попередження позивача про такі обмеження відповідачем не надано. При цьому, що п.3.2.18 Галузевої угоди передбачено надання працівникам галузі матеріальної допомоги на оздоровлення на умовах і в розмірі, передбачених колективними договорами. Таким чином, у відповідача були відсутні правові підстави для зменшення розміру виплати позивачу одноразової допомоги на оздоровлення до 30%. Отже, сума матеріальної допомоги на оздоровлення, яку роботодавець мав виплатити позивачу за 2023 рік, становить 4 708 грн 44 коп (50% посадового окладу за січень 2023 року в розмірі 9 416 грн 88 коп). В той же час, сума матеріальної допомоги на оздоровлення, яку роботодавець мав виплатити позивачу за 2024 рік, становить 5 762 грн 24 коп (50% посадового окладу за серпень 2024 року в розмірі 11 524 грн 48 коп). Разом з тим, враховуючи нарахування позивачу в серпні 2024 року такої допомоги в сумі 3 431 грн 81 коп, тому з відповідача підлягає до стягнення недоплачена позивачу матеріальна допомога на оздоровлення за 2024 рік в сумі 2 330 грн 43 коп (5 762 грн 24 коп - 3 431 грн 81 коп). Крім того, сума матеріальної допомоги на оздоровлення, яку роботодавець мав виплатити позивачу за 2025 рік, становить 5 925 грн 94 коп (50% посадового окладу за січень 2025 року в розмірі 11 851 грн 88 коп). Разом з тим, враховуючи нарахування позивачу в січні 2025 року такої допомоги в сумі 3 418 грн 06 коп, тому з відповідача підлягає до стягнення недоплачена позивачу матеріальна допомога на оздоровлення за 2025 рік в сумі 2 507 грн 88 коп (5 925 грн 94 коп - 3 418 грн 06 коп). Розрахунок такого виду матеріальної допомоги, здійснений позивачем, суд до уваги не приймає, оскільки сума за кожен рік розрахована, виходячи з посадового окладу позивача за липень 2025 року, в той час як матеріальна допомога має бути нарахована при відході в чергову відпустку, які надавалися відповідно у січні 2023 року, серпні 2024 року та січні 2025 року. Крім того, пунктом 4.17 договору Колективного договору визначено, що: - при звільненні працівників у зв`язку з виходом на пенсію уперше виплачувати основний одноразовий грошовий посібник відповідно до Додатка №8 в розмірі не більше п`яти середньомісячних заробітків залежно від стажу роботи в галузі - …. понад 15 років п`ять середньомісячних заробітків; - у разі звільнення працівника за власним бажанням на пенсію при виникненні права на пенсію, але не пізніше за три місяці (без урахування тимчасової непрацездатності і терміну дії воєнного стану в Україні) виплачувати додатковий посібник за добросовісну працю на залізничному транспорті в наступних розмірах при стажі роботи в галузі - …. від 30 до 35 років для чоловіків три середньомісячні заробітки. Позивач просив стягнути матеріальну допомогу при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 8 середньомісячних заробітків, загальний розмір яких за його розрахунком становить 302 113 грн 76 коп. Разом з тим, відповідач з вказаним розрахунком позивача не погоджується. За його розрахунком, долученим до відзиву, сума вихідної допомоги в розмірі 8 середньомісячних заробітків (посадових окладів) складає 238 724 грн 80 коп без відрахування обов`язкових зборів та податків (а.с.184 т.1). Згідно з наданою відповідачем довідкою про середню зарплату за 2 місяці середньомісячна заробітна плата позивача за червень 2025 року, липень 2025 року становила 29 840 грн 60 коп (а.с.182 т.1). А середньоденна заробітна плата (з розрахунку - червень 2025 року, липень 2025 року) складала 1 200 грн 50 коп (а.с.227 т.1). Суд погоджується з розрахунком відповідача, оскільки дані, що в ньому містяться, відповідають матеріалам справи, він обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, під час розрахунку враховані всі виплати, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати, а також відмінусовані виплати, які не враховуються при розрахунку відповідно до п.4 розділу III вказаного Порядку №100. Водночас розрахунок сум, наведений позивачем в позові, суд до уваги не приймає, оскільки він обрахований виходячи із загальної суми всіх нарахувань за червень та липень 2025 року, без відрахування складових, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. За викладеного, до стягнення підлягає невиплачена матеріальна допомога в розмірі 8 середньомісячних заробітків, що становить 238 724 грн 80 коп (29 840 грн 60 коп х 8). Вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію за період з 08.08.2025 до дня ухвалення судового рішення, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.117 КЗпП України (із змінами, внесеними згідно із Законом №3248-IV від 20.12.2005; в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більше як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17. При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. За змістом положень ст.115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. В даному випадку судом встановлено, що відповідач порушив строки виплати матеріальної допомоги позивачу. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100). Згідно з п.1 Порядку №100 цей нормативний акт застосовується, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. В пункті 2 Порядку №100 зазначено, що середня заробітна плата обраховується, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. В цій справі позивача позбавлено права на отримання матеріальної допомоги при звільненні, як того передбачають положення ст.116 КЗпП України. Подією, з якою пов`язана виплата за затримку виплати всіх сум, є день звільнення позивача, тому середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, що передували звільненню. Відповідно до роз`яснень, викладених в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вже зазначалося вище, судом приймається до уваги розрахунок, здійснений відповідачем (а.с.227 т.1). Так, середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи перед звільненням становила 1 200 грн 50 коп. Позивач звільнений із займаної посади на пенсію 07.08.2025 та за вимогами позовної заяви просив стягнути середній заробіток до дня ухвалення судового рішення, тобто 19.01.2026, що не перевищує шести місяців. Число робочих днів у періоді з 08.08.2025 до 19.01.2026, які мають бути оплачені за середнім заробітком - 117 днів (з урахуванням ч.6 ст.6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового часу», яким зупинена дія ст.73 КЗпП України щодо визначення святкових і неробочих днів). Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2025 до 19.01.2026, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 140 458 грн 50 коп (1 200 грн 50 коп х 117 робочих днів), що не перевищує загального розміру невиплаченої при звільненні заробітної плати, яка становить 238 724 грн 80 коп. При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання представника відповідача та зменшення середнього заробітку, оскільки, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи конкретні обставини цієї справи, суд вважає, що обсяг відповідальності відповідача перед позивачем є пропорційним наслідкам порушення та має виключно компенсаційний характер. Сума середнього заробітку в розмірі 140 458 грн 50 коп є справедливою та співмірною зі встановленим розміром заборгованості на день звільнення. Водночас, сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Отже, зважаючи на вищевказані вимоги законодавства та обставини справи, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, судом частково задоволені позовні вимоги немайнового характеру на загальну суму 388 730 грн 05 коп. Разом з цим, позивач на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Отже, з відповідача підлягає до стягнення на користь держави судовий збір в сумі 3 887 грн 30 коп пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial