Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ТзОВ "ОККО-ДРАЙВ" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яким просить поновити її на посаді прибиральника АЗС № ЛВ 54 Департаменту управління мережею АЗК / Південно-західний дивізіон / ТОВ "ОККО-ДРАЙВ", стягнути з ТОВ "ОККО-ДРАЙВ" на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.06.2024 до дня поновлення на роботі. В обґрунтування позову вказує, що Наказом № 2955-У від 28.06.2024, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин) її було звільнено з роботи. Вважає, що звільнення є незаконним, причини такого є надуманими. Мотивом для звільнення на думку позивача є заява щодо її побиття на робочому місці працівниками АЗС, щодо яких керівництво не вжило будь-яких адміністративних заходів. Вважає, що керівництво АЗС є упередженими по відношенні до неї. Таким чином, наказ про її звільнення є незаконним, не відповідає дійсним обставинам справи, а тому позивач просить його скасувати та поновити її на роботі. Ухвалою судді Золочівського районного суду Львівської області від 23.08.2024 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 18.09.2024 представник відповідача подав на адресу суду відзив на позовну заяву, де вказав, що факт відсутності [PERSON] на роботі протягом всього робочого дня 02.06.2024 року підтверджується Табелем обліку використання робочого часу працівників АЗС № ЛВ 54 за червень 2024 року, Актом про відсутність на роботі від 3 червня 2024 року та Доповідною запискою від 3 червня 2024 року. Поряд з цим, будь-яких поважних причин невиходу на роботу стороною позивача у позовній заяві не доведено та не спростовано самовільне не`явлення на роботі, що носили суб?єктивний та залежний від його волі характер. Отже, відповідач з дотриманням ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України, зокрема у встановлений для цього строк та з врахуванням обставин, за яких вчинено проступок, було звільнено позивача відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 К3пП України. Просив у задоволенні позову відмовити. 16.01.2025 представник позивача подав відповідь на відзив, де вказав, що факт надуманості підстав звільнення підтверджує допуск до роботи позивача відповідачем від 04.06.2024 аж до 28.06.2024, з врахуванням сучасних засобів комунікування, які є в розпорядженні відповідача, при бажанні відповідача покарати позивача найсуворішим чином за непорозуміння, яке виникло не з її вини, все мало б відбутись набагато швидше. Окрім того, вказав, що, зрозумівши наслідки, які будуть у випадку задоволення позову, відповідач прагне уникнути відповідальності за незаконне звільнення та визнати низький рівень організації роботи даного суб`єкта господарювання. Просив позов задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, посилаючись на викладені обставини. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в задоволенні такого у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у поданому до суду відзиві. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вислухавши сторін, допитавши в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що Наказом № 2955-У від 28.06.2024 [PERSON] було звільнено з посади прибиральника АЗС з 28.06.2024 року за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, підстави звільнення: акт про відсутність на роботі від 03.06.2024; доповідна записка від 03.06.2024; акт про відмову давати письмові пояснення від 04.06.2024; службова записка від 04.06.2024, графік змінності працівників АЗС № ЛВ 54 на червень 2024 року; табель обліку використання робочого часу працівників АЗС № ЛВ 54. З матеріалів справи вбачається, що заяву [PERSON] про завдання їй тілесних ушкоджень зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі "Інформаційний портал Національної поліції України" Золочівський РВП ГУ НП у Львівській області за № 3155. Факт відсутності [PERSON] на робочому місці 02.06.2024 року з 15 год. 00 хв. до 23 год. 30 хв. підтверджується наданими суду: актом про відсутність на роботі від 03.06.2024; доповідною запискою від 03.06.2024; актом про відмову давати письмові пояснення від 04.06.2024; службовою запискою від 04.06.2024, графіком змінності працівників АЗС № ЛВ 54 на червень 2024 року, табелем обліку використання робочого часу працівників АЗС № ЛВ 54, історією QR-сканування працівників АЗС № ЛВ № 54. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили обставини, викладені відповідачем у поданому до суду відзиві, а саме: відсутності [PERSON] на робочому місці 02.06.2024 року з 15 год. 00 хв. до 23 год. 30 хв. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом, відповідно до акту про відсутність на роботі від 03.06.2024, встановлено факт відсутності [PERSON] на роботі, у зв`язку з чим, останню було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Доказів, які б вказували на те, що [PERSON] з поважних причин була відсутня на роботі у вказаний період позивачем суду не надано. Таким чином, суд дійшов висновку про законність звільнення [PERSON] з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та відсутність правових підстав для скасування наказу про звільнення. Оскільки позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.06.2024 до дня поновлення на роботі є похідними від позовних вимог про поновлення [PERSON] на посаді прибиральника АЗС № ЛВ 54 Департаменту управління мережею АЗК / Південно-західний дивізіон / ТОВ "ОККО-ДРАЙВ" - вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed