Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

В жовтні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] . Спадщину після його смерті він прийняв своєчасно як спадкоємець за законом першої черги. Також, на спадщину претендує відповідачка [PERSON] .. Однак, оскільки при житті спадкодавець не отримав правовстановлюючих документів на домоволодіння, він не може оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Просив суд визнати за ним право власності на домоволодіння в порядку спадкування. Позивач в судове засідання не з`явився, однак направив на адресу суду заяву, в якій позов підтримав та просив розглянути справу у його відсутності. Відповідачка позов визнала в повному обсязі. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачкою не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог. Судом встановлено, що станом на 15 квітня 1991 року домоволодіння по [ADDRESS] , відносилося до дворів колгоспного типу, в якому проживав тільки [PERSON] .. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). Згідно ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року колгоспний двір - це сімейно- трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Відповідно до змісту ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Житловий будинок вказаного домоволодіння та інші господарські споруди були побудовані до 1991 року на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстрований у Чорнівській сільській раді Новоселицького району в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Таким чином, [PERSON] як забудовник був єдиним власником домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] , оскільки він сам був зареєстрований станом на 15 квітня 1991 року у колгоспному дворі. [INFO] [PERSON] помер та після його смерті відкрилася спадщина на вказане домоволодіння. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадщину після смерті батька [PERSON] своєчасно прийняв тільки його син [PERSON] як спадкоємець 1 черги за законом, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Однак, у зв`язку із смертю спадкодавця та відсутністю за ним правовстановлюючих документів на домоволодіння, позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину на домоволодіння. Зважаючи на те, що позивач є спадкоємцем по закону 1 черги після смерті свого батька [PERSON] , спадщину прийняв своєчасно, то право власності на домоволодіння слід визнати за ним в порядку спадкування. На підставі ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР, ст.ст. 16, 1218, 1223, 1241, 1268, 1270 ЦК України, суд

Outcome: approved