Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

І. Описова частина Короткий виклад позиції позивача та відповідачів У травні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/12 частку квартири за адресою: [ADDRESS] . У позові просить припинити право власності відповідача на 1/12 частку в зазначеній квартирі та визнати за позивачкою право власності на цю частку. В обґрунтування позову зазначає, що вона є співвласницею квартири та внаслідок оформлення спадкових прав і договору дарування стала власницею 11/12 часток квартири. Відповідач є фактичним власником 1/12 частки, однак жодних дій щодо оформлення спадкових прав на цю частку не вчинила, до квартири не приїздила, витрат на її утримання та оплату житлово-комунальних послуг не несла. Позивачка вказує, що через наявність співвласника вона позбавлена можливості повноцінно розпоряджатися належними їй 11/12 частками, оскільки будь-які дії з майном потребують згоди всіх співвласників, а продаж 11/12 часток є фактично неможливим через непривабливість такої пропозиції на ринку нерухомості. Позивачка також зазначає, що вживала заходів досудового врегулювання (направляла відповідачу пропозицію щодо викупу частки), однак лист повернувся неотриманим. Посилаючись на ст. 365 ЦК України, позивачка стверджує, що 1/12 частка є незначною, не може бути виділена в натурі, а квартира є неподільною; з огляду на площу квартири частка відповідача відповідає лише 3,87 кв. м загальної площі (2,16 кв.м житлової), що не забезпечує мінімальних житлових норм та унеможливлює виділ у натурі. Вказує, що припинення права відповідача істотної шкоди її інтересам не завдасть, а вартість 1/12 частки за звітом про оцінку становить 75 653,00 грн, які позивачка внесла на депозитний рахунок суду. Відповідач відзив на позовну заяву не подала. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді Позовна заява [PERSON] надійшла 01.05.2025 до Соснівського районного суду м. Черкаси. Ухвалою судді від 19.05.2025 позовну заяву залишено без руху, надано п`ятиденний строк для усунення недоліків. Представником позивача 26.05.2025 подано заяву про усунення недоліків Ухвалою судді від 28.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Також ухвалою судді від 28.05.2025 задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 24.07.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. В судовому засіданні 27.10.2025 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 27.11.2025 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів. У судовому засідання представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] неодноразово викликалася в судове засідання, шляхом направлення повісток на адресу зазначену в позовній заяві, а також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Проте в судове засідання не з`явилася. У зв`язку з цим, 12.01.2026 судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Суд 12.01.2026 перейшов до стадії ухвалення рішення. ІІ. Мотивувальна частина рішення Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч.1, 2 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. У ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто ст. 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Отже, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі ст. 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи і технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування ст. 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31.01.2019 у справі № 219/1551/17, від 27.04.2021 у справі № 524/2579/18, від 29.01.2021 у справі № 629/511/17, від 24.11.2021 у справі №754/16751/18. Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 908/1754/17, у постанові Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 344/120/16 та у постановах Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-81цс11, від 02.07.2014 у справі № 6-68цс14, від 23.11.2016 у справі № 6-1943цс16. У постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 760/8958/15, від 01.06.2023 у справі № 344/2399/21, від 11.12.2023 у справі № 442/7979/21, від 10.01.2024 у справі №344/6767/14 зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку. Верховний Суд України у постанові від 13.01.2016 у справі № 6-2925цс15 вказав, що у справі за позовом одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачеві частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію у рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, та чи не становитиме це для них надмірний тягар. У цій справі також було заявлено вимогу про визнання права власності. Отже, у справі, яка розглядається, для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно, щоб позивач з урахуванням заявлених підстав для позову довів наявність обставин, передбачених п. 1-2 ч. 1 ст. 365 ЦК України, тобто чи є частка відповідача незначною і чи може бути виділена в натурі, або річ є неподільною, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника [PERSON] , а також факт попереднього внесення позивачем вартості відповідної частки на депозитний рахунок суду. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] на підставі ст. 365 ЦК України просила припинити право власності [PERSON] на 1/12 квартири, спадкоємцем якої є [PERSON] , та визнати за позивачкою право власності на вказану частку нерухомого майна. На обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що частка відповідачки у спільному майні є незначною, виділ такої частки у натурі є неможливий, припинення права на частки не завдасть істотної шкоди правам та інтересам відповідачки. Відповідно до матеріалів справи 11.06.1997 виконавчим комітетом Соснівської районної ради народних депутатів у м. Черкаси видано свідоцтво на право власності на житло, згідно з яким квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , після чого 19.06.2013 [PERSON] державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири, з урахуванням 2/3 частки спадкового майна, від якої відмовились чоловік та батько померлої - [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , після чого 17.01.2014 державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Кобзар (Давискибі) А.І. видано свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частину квартири. Після оформлення вказаних спадкових прав позивачка [PERSON] набула право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS] , оскільки до належної їй первісно частки як співвласника додалися частки, успадковані після смерті [PERSON] (свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.06.2013 на 1/4 частину квартири з урахуванням відмови інших спадкоємців від належної їм частки спадкового майна) та після смерті [PERSON] (свідоцтво про право на спадщину від 17.01.2014 на 1/4 частину квартири). Таким чином, сукупно позивачці стало належати три четвертих (3/4) частини спірної квартири. [PERSON] , 1912 року народження померла [INFO] , яка 17.03.2000 склала заповіт, згідно із яким належну їй частку квартири вона заповіла [PERSON] , а грошові внески в банківських установах - [PERSON] . Як установлено ст. 549 ЦК УРСР (тут і далі - в редакції, чинній на 31.10.2000), який діяв до 01.01.2004, - визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Згідно із ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 цього Кодексу). 28.04.2001 [PERSON] склав заяву, адресовану Сьомій криворізькій державній нотаріальній конторі, в якій зазначив, що відмовляється від належної йому частки спадщини, яку залишила після смерті його баби [PERSON] , і не заперечує, щоб свідоцтво про право на спадщину було видане його матері - [PERSON] . Зміст цієї заяви свідчить про те, що [PERSON] відмовився від спадщини за заповітом на користь іншої особи, закликаної до спадкування за заповітом - своєї матері [PERSON] . 28.04.2001 [PERSON] звернулась до Сьомої криворізької державної нотаріальної контори, в якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину на належну їй частку квартири, а також грошових внесків померлої. Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. 30.03.2001 непрацездатні за віком діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] звернулись до нотаріальної контори м. Кривого Рогу із нотаріально посвідченою в м. Києві заявою, в якій зазначили про те, що претендують на видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку. Отже, після смерті [PERSON] , право на спадкування належної їй 1/4 частини квартири реалізували та отримали: дочка [PERSON] - у зв`язку з відмовою спадкоємця за заповітом від спадщини на її користь як особи, зазначеної в тексті заповіту, а також непрацездатні сини [PERSON] та [PERSON] - як спадкоємці першої черги, які мали право на обов`язкову частку у спадщині. За таких обставин, ураховуючи положення ст. ст. 535, 549, 560 ЦК УРСР, непрацездатні [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину у виді 1/12 частини квартири кожен (1/4 частина майна поділити на 3 спадкоємців). За змістом ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 13 Закону «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК України 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Громадянин набував право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (ч. 2 ст. 12 цього закону). Крім того, за положеннями ст. 128 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Переданням визнається вручення речей набувачеві. Таке правове регулювання правовідносин щодо права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року. 15.09.2023 державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори Ульшиній Т.П. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/12 квартири. Як зазначено у свідоцтві право власності на 1/6 частку квартири ще не видано. За таких обставин [PERSON] та [PERSON] й [PERSON] , які прийняли спадщину після смерті матері шляхом подання відповідних заяв до нотаріальної контори, набули право власності на вказані частини нерухомого майна. Водночас [PERSON] та [PERSON] своїх спадкових прав після смерті [PERSON] не оформили. В подальшому 15.09.2023 [PERSON] подарувала [PERSON] 1/12 частки квартири. [PERSON] помер [INFO] , після його смерті відкрилась спадщина, в тому числі й на 1/12 частини квартири. На день смерті з ним за однією адресою були зареєстровані його дружина [PERSON] 1940 року народження, та дочка [PERSON] , 1964 року народження, які 23.09.2006 звернулись із заявою про прийняття спадщини до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори. Згідно із ч. 1 ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 28.09.2006 [PERSON] , 1940 року народження, та [PERSON] , 1964 року народження кожній окремо, видано свідоцтво про право на спадщину за законом у виді 1/2 частини грошових вкладів після смерті [PERSON] . Отже [PERSON] , 1940 року народження, та [PERSON] прийняли також і спадщину у виді 1/12 частини квартири, тобто по 1/24 частині кожна. [INFO] померла [PERSON] , 1940 року народження, після смерті якої відкрилась спадщина, в тому числі, на 1/24 частину квартири. 14.07.2009 [PERSON] звернулась до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. 17.12.2009 Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , 1940 року народження, на 1/2 частину квартири у м. Києві. За таких обставин, [PERSON] прийняла й спадщину й у виді належної її матері 1/24 частини квартири, але не оформила своїх спадкових прав та не здійснила державної реєстрації права власності. У постанові Верховного Суду від 14.08.2019 у справі № 523/3522/16 Верховний Суд указав, що тлумачення положень ст. 1216, 1268, 1296 ЦК України свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» й пов`язує з виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення в спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державної реєстрації права. Отже, 14.07.2009 [PERSON] набула право на спадщину у виді 1/24 частини квартири. Крім цього, 29.06.2021 державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/12 частки квартири, успадкованої після смерті [PERSON] . З огляду на вказане, з урахуванням свідоцтва про право власності на житло від 11.06.1997, свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.06.2013 (після смерті [PERSON] ) та від [INFO] (після смерті [PERSON] ), свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.06.2021 (після смерті [PERSON] на 1/12 частку квартири), а також договору дарування від 15.09.2023 ( [PERSON] подарувала [PERSON] 1/12 частки квартири), квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності: [PERSON] - 11/12 часток та [PERSON] - 1/12 частки (у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] і матері [PERSON] 1940 року народженні: по 1/24 частки в кожному випадку), при цьому відсутність у відповідачки свідоцтва про право на спадщину та державної реєстрації права власності не спростовує факту набуття нею відповідного спадкового права (ч. 5 ст. 1268, ч. 3 ст. 1296 ЦК України). З урахуванням встановлених у справі обставин, оцінки зібраних доказів у їх сукупності, судом встановлено, що частка відповідачки у спірній квартирі є незначною, що підтверджується розрахунками площі: відповідачка має право власності на 1/12 квартири, що становить 3,87 кв.м загальної та 2,16 кв.м житлової площі. Зазначене свідчить про істотну меншість частки відповідачки у порівнянні з позивачкою (46,4 кв.м. загальна площа, 26,0 кв.м. житлової площі) - та є меншою за норму забезпечення житлом, встановлену ст. 47 Житлового кодексу України (13,65 кв.м на одну особу). Відповідно до довідки про внесення інформації зі звіту про оцінку до єдиної бази даних звітів про оцінку від 15.07.2023 ринкова вартість 1/12 частки квартири становить 75 653,00 грн, які 23.09.2025 внесено на депозитний рахунок ТУ Державної судової адміністрації України в Черкаській області. Суд бере до уваги доводи позивачки про те, що наявність у відповідачки права на 1/12 частку квартири об`єктивно обмежує позивачку у здійсненні її правомочностей власника щодо належних їй 11/12 часток, оскільки відповідно до ч. 1-2 ст. 358 ЦК України порядок володіння, користування та розпорядження майном, що є у спільній частковій власності, визначається за згодою співвласників, а відсутність такої згоди унеможливлює вчинення низки юридично значимих дій стосовно об`єкта нерухомості. Оцінюючи доводи позивачки щодо підстав для припинення права відповідачки на частку у спільному майні, суд виходить з такого. Як установлено судом, відповідачці належить 1/12 частка квартири, що становить 3,87 кв. м загальної площі та 2,16 кв. м житлової площі. За своїм розміром така частка є незначною у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦК України, з огляду на співвідношення із часткою позивачки (11/12) та технічні характеристики спірного об`єкта нерухомості. Квартира є ізольованим об`єктом нерухомого майна (житловим приміщенням у багатоквартирному будинку), розташованим на 8 поверсі, що за своїм функціональним призначенням та конструктивними особливостями не допускає поділу без втрати цільового призначення, а виділ у натурі 1/12 частки не забезпечив би відповідачці можливості самостійного користування відповідною частиною квартири як житлом. Належна відповідачці частка у натуральному вираженні не відповідає мінімальним житловим нормам забезпечення житловою площею, а тому не може бути виділена в натурі як окремий об`єкт права. За таких обставин суд доходить висновку, що позивачкою доведено наявність підстав, передбачених п. 1, 2 ч. 1 ст. 365 ЦК України. Окремо суд перевірив дотримання умови, встановленої п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, - щоб припинення права відповідачки на частку у спільному майні не завдало істотної шкоди її інтересам та членам її сім`ї. Матеріали справи свідчать, що відповідачка протягом тривалого часу не оформила спадкових прав на належну їй частку у спірній квартирі та не здійснила державної реєстрації права власності, що в сукупності з іншими встановленими обставинами (відсутність доказів фактичного користування квартирою, участі в її утриманні та сплаті житлово-комунальних послуг, а також відсутність у справі даних про проживання відповідачки у цій квартирі чи використання її як єдиного місця проживання) свідчить про відсутність у відповідачки реального зв`язку з об`єктом спільної власності як з житлом. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, відзиву не подала, доказів на підтвердження того, що припинення права на частку позбавить її єдиного житла, створить надмірний тягар або іншим чином істотно порушить її права та інтереси чи інтереси членів її сім`ї, суду не надала (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Натомість унаслідок збереження за відповідачкою права на 1/12 частку спірної квартири позивачка як власник 11/12 часток позбавлена можливості повноцінно реалізовувати свої правомочності власника щодо володіння, користування та розпорядження майном у межах закону, з огляду на необхідність отримання згоди іншого співвласника та відсутність фактичної взаємодії з ним. Крім того, суд ураховує, що відповідачка є власником незначної частки квартири у багатоквартирному будинку, розташованої на 8 поверсі, що унеможливлює її самостійне використання відповідачкою як окремого житлового приміщення, а тому припинення права на таку частку за умови виплати грошової компенсації не порушує баланс інтересів сторін. Водночас судом установлено, що позивачка виконала вимогу ч. 2 ст. 365 ЦК України щодо попереднього внесення вартості частки на депозитний рахунок суду. Згідно з довідкою про внесення інформації зі звіту про оцінку до Єдиної бази даних звітів про оцінку від 15.07.2023 ринкова вартість 1/12 частки квартири становить 75 653,00 грн, і вказана сума 23.09.2025 внесена на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Черкаській області, що підтверджується матеріалами справи. Таким чином, умова щодо попереднього відшкодування вартості частки співвласнику, право якого припиняється, дотримана. Суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2024 у справі № 671/1543/21 про те, що за умови доведення наявності підстав, передбачених ч. 1 та 2 ст 365 ЦК України, для припинення права на частку у спільному майні, право відповідача на таку частку підлягає припиненню. З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності за позивачем судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й заявлену вимогу про визнання права власності на неї за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки. Отже, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача до відповідача, а саме, припинити право спільної часткової власності, визнати право власності та стягнути грошову компенсацію вартості 1/12 частки. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України. Однак, враховуючи відсутність таких вимог з боку позивача, з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Outcome: approved