Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

У листопаді 2024 рок позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що перебував у трудових відносинах з ПАТ «Сумихімпром», 21.05.2024 був звільнений на підставі ст.38 КЗпП України (за власним бажанням). При звільнені відповідачем не проведено розрахунок та не виплачена нарахована заробітна плата в сумі 158 568,05 грн. Звертався із заявою про видачу судового наказу про стягнення цих коштів, яка була задоволена. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України, зазначає про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за період з 11.06.2024 по 08.11.2024 в сумі 228 881,27 грн. Крім того, посилаючись на положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», позивач зазначає про наявність підстав для стягнення компенсації за період із червня 2024 року по вересень 2024 року в сумі 6 906,27 грн. Позивач також вказує, що в результаті порушення його прав у сфері трудових відносин він зазнав моральних страждань та втратив нормальні життєві зв`язки через відсутність коштів для нормальної життєдіяльності, які оцінює у 100 000 грн. Просить стягнути з відповідача на свою користь 335 787,54 грн, з яких: середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11 червня 2024 року по 08 листопада 2024 року в розмірі 228 881,27 грн; компенсація втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 6 906,20 грн; моральна шкода в розмірі 100 000 грн. Також просить стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Відповідач у відзиві на позовну заяву з позовом не погодився, зазначивши, що станом на момент звільнення позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 158 568,05 грн. Після видачі судового наказу і до моменту звернення позивача з позовом йому було відшкодовано заборгованість на загальну суму 69 862,44 грн. Відповідач зауважує, що компенсація за затримку розрахунку має відповідати принципу співмірності і не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця. Стягнення суми, яка втричі перевищує розмір фактично невиплачених коштів, не відповідає завданням цивільного судочинства та є неспівмірним із завданою шкодою. Затримка виплат відбулася внаслідок обставин непереборної сили (воєнний стан), що вплинуло на фінансову стабільність підприємства. Також відповідач не погоджується з розрахунком компенсації за втрату частини доходів, вважаючи його невірним, оскільки борг був частково виплачений. Вимоги щодо моральної шкоди вважає необґрунтованими та не підкріпленими доказами, тому просить відмовити в задоволенні позову. У додаткових поясненнях зазначив, що підприємство погасило увесь борг перед позивачем, у зв`язку з цим примусове виконання наказу суду про стягнення заробітної плати та середнього заробітку було завершене. Ухвалою суду від 12 листопада 2024 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 12 листопада 2024 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на грошові кошти в межах суми позову (335 787,54 грн), крім коштів на рахунках, накладення арешту на які заборонено законом. У зв`язку з поданням апеляційної скарги на цю ухвалу, 19 грудня 2024 року справа була направлена до Сумського апеляційного суду. Постановою апеляційного суду від 02 вересня 2025 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалу суду без змін. Ухвалою від 13 листопада 2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду були повідомлені належним чином; позивач надав клопотання про розгляд справи без його участі. Вивчивши матеріали справи, суд встановив: позивач працював у ПАТ «Сумихімпром» на посаді директора юридичного департаменту. 21 травня 2024 року на підставі наказу №614 позивач був звільнений з посади згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Згідно з повідомленням роботодавця, сума, що належала до виплати при звільненні 21.05.2024 за угодою сторін, складала 158 568,05 грн. Із цим повідомленням позивач був ознайомлений 21.05.2024 (а.с. 11). Як вбачається з довідки про доходи, середньоденна заробітна плата позивача становить 1 515,77 грн (а.с. 11). Судовим наказом Зарічного районного суду м. Суми від 13 червня 2024 року з ПАТ «Сумихімпром» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 158 568,05 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку з 21 травня по 10 червня 2024 року в розмірі 22 736,55 грн (а.с. 16). Постановою від 12 серпня 2024 року відкрито виконавче провадження №75763314 з примусового виконання вказаного наказу (а.с. 17, 19, 20). Позивач одружений, має доньку 2017 року народження, він та члени його сім`ї є внутрішньо-переміщеними особами з червня 2024 року. Позивачу встановлено другу групу інвалідності (а.с. 22, 23). Відповідачем надано довідки від 04.11.2024 та 07.11.2024 про розмір матеріальних збитків у зв`язку з військовою агресією РФ та витрати, пов`язані з простоєм підприємства. Відповідачем надано довідку від 14 листопада 2024 року про те, що позивачу 24 вересня 2024 року було перераховано кошти в сумі 68 862,24 грн, а 01 жовтня 2024 року в сумі 1 000 грн. Також надано копію платіжної інструкції від 01 жовтня 2024 року № 5677 про перерахунок коштів у сумі 1 000 грн. Призначення платежу: заробітна плата згідно з договором № 804-ЗАП від 03.02.2015 за першу половину травня 2024 року. Платником зазначено ПАТ «Сумихімпром», отримувачем ПАТ «Сумихімпром» (а.с. 55). Постановою державного виконавця від 21 листопада 2024 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання судового наказу про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку зі сплатою боргу в повному обсязі (а.с. 108). Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до положень статей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Судом встановлено, що відповідачем всупереч вимог ст. 116 КЗпП України позивачу не було виплачено у день звільнення усі належні йому суми. Вказана обставина є підставою для стягнення з позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Обгрунтовуючи заперечення проти заявлених вимог, відповідач посилається на тяжкий фінансовий стан та збитки підприємства, пов`яза ні зі збройною агресією російської федерації. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. За таких обставин, заперечення проти позову мали бути підтверджені сертифікатом Торгово-промислової палати України (уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), як це передбачено чинним законодавством України та, в даному випадку, були б підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань по своєчасній виплаті заробітної плати. Таких доказів суду не надано. Щодо доводів представника відповідача щодо неспівмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного суду від 24 грудня 2025 року у справі № 727/1748/25, відповідно до якої законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Тобто законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу. Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності під час визначення остаточного розміру стягнення. Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин. Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд під час вирішення подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу. Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно. Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності. Такі висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23 сформульовано загальний правовий висновок про застосування статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, зазначено, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. Під час здійснення такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців. У позовній заяві позивач просив стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення. З матеріалів справи вбачається, що 21.11.2024 виконавче провадження було закінчено у зв`язку з повним погашенням боргу. З довідки про доходи позивача вбачається, що його середньоденна заробітна плата складає 1515,77 грн. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з період з 11 червня 2024 року по 21 листопада 2024 року становить 248586,28 грн. (164 робочі дні х 1515, 77 грн.). Розраховуючи, що судовим наказом на користь позивача вже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дати звільнення по 10.06.2024 в розмірі 15999,90 грн., часткове протягом періоду примусового стягнення погашення відповідачем заборгованості із заробітної плати, розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, суд вважає необхідним зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 100 000 грн. Відносно вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд зазначає таке. У статтях 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зазначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). У позовній заяві позивач розраховує втрату частини заробітку, який просить стягнути, за період з червня 2024 року по вересень 2024 року в сумі 6906,27 грн. Суд відхиляє доводи відповідача про помилковий розрахунок у зв`язку із частковою сплатою у вересні 2024 року боргу, оскільки позивач просить стягнути заробіток по вересень 2024 року. Тобто для розрахунку компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» цей період не враховується. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача компенсація втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків його виплати в заявленому розмірі 6906,27 грн. Позивачем також заявлена вимога про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ч. 1ст.237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що відповідачем позивачу у зв`язку з невиплатою заробітної плати була спричинена і моральна шкода: відповідачем було порушено чинне трудове законодавство, що привело до моральних страждань позивача, тому що погіршився його життєвий рівень і нормальні життєві зв`язки. Позивач змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідачем не наведено доводів, які б спростували позицію позивача з приводу заподіяння йому моральної шкоди. Суд вважає, що позовні вимоги позивача у частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню, але частковому. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення). Окрім того, судом враховується пов`язані з цим вимушені зміни в життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Суд враховує тривалість періоду, за який утворилась заборгованість із заробітної плати, розмір цієї заборгованості, тому виходячи з засад розумності та справедливості сума грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом у розмірі 3000грн. При зверненні з позовом позивач був звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю 2 групи. На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку з частковим, на 32% від заявлених вимог, задоволенням позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1099,07 грн.

Outcome: partial