Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Смілянської міської ради Черкаської області, в якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування по закону на квартиру [ADDRESS] , що належала її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 квітня 1997 року посвідченого дочірнім підприємством «Смілянська біржа Джі-Ай-Пі» товарної біржі «Київська біржа нерухомості «Джі-Ай-Пі» зареєстрованого в реєстрі обліку біржевих угод під № 1-349/97. Позивач прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] шляхом подачі у встановлений законом строк відповідної заяви до нотаріуса. 10 вересня 2025 року [PERSON] звернулася до Смілянської державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що залишилася після смерті її матері [PERSON] . Однак, постановою нотаріуса Смілянської державної нотаріальної контори вих.№ 1428 від 11 вересня 2025 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану квартиру. Підставою для відмови згідно змісту постанови стало те, що правовстановлюючий документ на спадкову квартиру (біржева угода) не був посвідчений нотаріально. Тому позивач звернулася до суду з даною позовною заявою про визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування по закону, оскільки вона позбавлена можливості в позасудовому порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. Ухвалою судді від 29 жовтня 2025 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив. Правом на подачу відзиву відповідач не скористався. Ухвалою суду від 09 грудня 2025 року по справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач в судове засідання не з`явилася, однак представник позивача, - адвокат Вакуленко О.П., подав суду заяву, згідно якої просив справу розглядати без участі позивача та його представника, на задоволенні позовних вимог наполягав. Представник відповідача в підготовче судове засідання також не з`явився, але згідно письмової заяви представника Смілянської міської ради Черкаської області Сюкало Ю.П., остання просила справу розглядати у відсутності сторони відповідача за наявними у справі доказами та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , яке видане 04 жовтня 2024 року Смілянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.8). Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] . Так, згідно витягу з ДРАЦСГ про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00029345353 від 27 січня 2021 року вбачається, що позивач [PERSON] мала дошлюбне прізвище « [PERSON] » (а.с.12) Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 14 лютого 1972 року консульським відділом Посольства СРСР в ГРД вбачається, що матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] (а.с. 11). У статті 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] заповіту не складала, а тому спадкування належного їй майна повинно відбуватися за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Як передбачено ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Стаття 1270 ЦК України визначено для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З листа завідувача Смілянської державної нотаріальної контори № 1865/02-14 від 15 листопада 2025 року вбачається, що після смерті [INFO] [PERSON] до Смілянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] , на підставі поданої заяви була заведена спадкова справа №623/2024. Вказане також підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 83187236 від 08.11.2025 року (а.с.40,41). Відтак, суд прийшов до висновку, що позивач є спадкоємцем першої черги по закону, так як є донькою померлої року 04 жовтня 2024 року [PERSON] та прийняла спадщину у встановлений законом шестимісячний строк, звернувшись із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 23 квітня 1997 року посвідченого дочірнім підприємством «Смілянська біржа Джі-Ай-Пі» товарної біржі «Київська біржа нерухомості «Джі-Ай-Пі» зареєстрованого в реєстрі обліку біржевих угод під № 1-349/97, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 14). Вказане також об`єктивно підтверджується інформаційною довідкою про зареєстроване право власності № 1474-о виданою 08 жовтня 2025 року Смілянським відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а. с. 20,22). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зверталася до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно по закону після смерті матері [PERSON] , однак постановою нотаріуса Смілянської державної нотаріальної контори вих.№ 1428 від 11 вересня 2025 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, їй відмовлено у його видачі. Підставою для відмови згідно змісту постанови стало те, що правовстановлюючий документ на спадкову квартиру (біржева угода) не був посвідчений нотаріально, а спадкодавець [PERSON] за життя не звернулася за встановленням права власності в судовому порядку. На підставі викладеного, нотаріус відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 18). Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV, право власності на нерухомість підлягає обов`язковій державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна, в тому числі видача свідоцтва про право на спадщину, вчиняються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону. Відповідно до ч. 4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. На підставі п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Судом встановлено, що правовстановлюючий документ на спадкове домоволодіння не був нотаріально посвідчений за життя спадкодавця, відтак за вказаних обставин спадкоємець [PERSON] позбавлена можливості оформити спадщину у нотаріуса після смерті її матері [PERSON] , відтак звернення позивача до суду з даним позовом є правомірним та обґрунтованим. Відповідно до листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 392 ЦК України визначено, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року чинній на момент укладення правочину) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору, відповідно до статті 47 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Частиною 2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року чинній на момент укладення правочину) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ч.1 ст.128 ЦК УРСР (в редакції 1963 року чинній на момент укладення правочину) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до змісту ст.153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року чинній на момент укладення правочину) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956 XII ( в редакції чинній на момент укладання біржової угоди) не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Згідно ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. (з наступними змінами) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до ст.49 ЗУ «Про власність» володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом. За умовами договору купівлі-продажу квартири від 23 квітня 1997 року посвідченого дочірнім підприємством «Смілянська біржа Джі-Ай-Пі» товарної біржі «Київська біржа нерухомості «Джі-Ай-Пі» зареєстрованого в реєстрі обліку біржевих угод під № 1-349/97 сторонами досягнуто всіх умов, які передбачені в угоді, що підтверджено підписами сторін та Біржева угода зареєстрована в Смілянському відділку КП «ЧООБТІ», а також відомості про право власності на вкаже нерухоме майно внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Відтак з письмових доказів наявних в матеріалах справи вбачається, що за життя спадкодавець [PERSON] правомірно набула право власності на квартиру [ADDRESS] та правомірно нею володіла, а після її смерті відкрилася спадщина на вказане майно. Жодних доказів на спростування факту належності спадкодавцю [PERSON] квартири [ADDRESS] матеріали справи не містять. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. За таких обставин суд приходить до беззаперечного висновку, що невизнане право позивача підлягає захисту в судовому порядку. На стягненні судових витрат із відповідача, які складаються із судового збору в сумі 2572 грн. 50 коп.., позивач не наполягала. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved