Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» Сімутіна А.А. звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.12.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено кредитний договір №211758071. Відповідно до п.п. 2.1 Договору кредитної лінії Кредитодавець надає Позичальникові Кредит у вигляді Кредитної лінії, в розмірі Кредитного ліміту на суму 18300 грн 80 коп на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01 за яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало (відступило) ТОВ «Таліон плюс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Таліон плюс» прийняло належні ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» право вимоги до боржників. 31.12.2020 року Додатковою угодою №26 до Договору факторингу №28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти у новій редакції. Відповідно до Реєстру боржників №274 від 05.03.2024 року до Договору факторингу №28/1118-01 до ТОВ «Таліон плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 211758071. 27.02.2025 р. між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу №27/0225-01, у відповідності до умов якого, ТОВ «Таліон плюс» передало відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрах право вимоги. Відповідно до Реєстру прав вимоги №1 від 27.02.2025 року до Договору факторингу №27/0225-01 від 27 лютого 2025 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до Відповідача в сумі 75432,60 грн, з яких: 18300,00 грн сума заборгованості по основному боргу; 57132,60 грн сума заборгованості по процентам. Також, 08.01.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено Договір надання коштів у кредит № 73981268. Згідно з п.п. 2.1 Кредитного договору, за цим Договором Позикодавець зобов`язується передати Позичальнику у власність грошові кошти (надалі «Кредит»), шляхом їх перерахування на банківський рахунок Позичальника з використанням реквізитів електронного платіжного засобу Позичальника з використанням реквізитів електронного платіжного засобу Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю таку ж суму грошових коштів у день закінчення Строку кредиту, або достроково, та сплатити Кредитодавцю плату (Проценти) від Суми кредиту та Комісію за надання кредиту. 27.03.2025 року між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу №27/03/25, у відповідності до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників №6 від 27.05.2025 року до Договору факторингу №. 27/03/25 від 27.03.2025 року. ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача, в сумі 16020 грн, з яких: 9000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 1350,00 грн сума заборгованості за відсотками; 4320 грн сума заборгованості по процентам за понадстрокове користування Кредитом; 1350 грн комісія за надання Кредиту. 23 січня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено Договір Кредитної лінії (Надійний) № 8285426. Згідно з п.п. 2.1 Кредитного договору, за цим Договором Позикодавець зобов`язується передати Позичальнику у власність грошові кошти (надалі «Кредит»), шляхом їх перерахування на банківський рахунок Позичальника з використанням реквізитів електронного платіжного засобу Позичальника з використанням реквізитів електронного платіжного засобу Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю таку ж суму грошових коштів у день закінчення Строку кредиту, або достроково, та сплатити Кредитодавцю плату (Проценти) від Суми кредиту та Комісію за надання кредиту. 27.03.2025 року між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу №27/03/25, у відповідності до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників № 7 від 26.06.2025 року до Договору факторингу №. 27/03/25 від 27.03.2025 року. ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача, в сумі 18166,50 грн, з яких: 4500 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 3890,25 грн сума заборгованості за відсотками; 9000,00 грн неустойка; 776, 25 грн комісія за надання Кредиту. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитними договорами у загальному розмірі 109619,10 грн. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитними договорами та судові витрати, а саме: судовий збір в сумі 3028 грн. Відповідач [PERSON] через систему «Електронний суд» надав відзив на позовну заяву, у якому заперечує частково проти задоволення позовних, а саме: - Щодо задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 211758071 від 29.12.2023 року в сумі 75432,60 грн відповідач заперечує в повному обсязі з наступних підстав: кредитний договір було укладено пізніше первісного договору факторингу, а тому права кредитора за кредитним договором до позивача не перейшли. Також позивачем не надана інформація реєстр боржників №274 від 05.03.2024 року до договору факторингу №28/1118-01 укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №211758071. Відсутнє платіжне доручення (квитанції) між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» про підтвердження факту оплати умов договора факторингу і передача права вимоги законним. Невідповідність волевиявлення та умов договору, відсутність правових підстав для стягнення боргу у повному обсязі. Надав контр-розрахунок, відповідно до якого, загальний розмір користування кредитом за кредитним договором №211758071 становить 1066,34 грн. - Щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №73981268 від 08.01.2025 року в розмірі 16020,00 грн., відповідач заперечує частково. Заперечує в частині нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом в розмірі 4320 грн поза строком кредитування а також комісії в розмірі 1350,00 грн. - Щодо задоволення позовної вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №8285426 від 23.01.2025 року в розмірі 18166,50 грн, відповідач заперечує частково, а саме: 9000,00 грн сума неустойки, а також 776,25 грн комісії за надання кредиту, що є безпідставними та не відповідають вимогам чинного законодавства. - Щодо стягнення судових витрат в розмірі 3028 грн заперечує в повному обсязі. В судове засідання представник позивача Сімутіна А.А. не з`явилася, в позовній заяві просила розглянути справу за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи, надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує щодо задоволення позовних вимог частково. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Щодо укладення кредитного договору №211758071 від 29.03.2023 року та стягнення заборгованості за договором в сумі 75432,60 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Статтею 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Предметом договору факторингу може бути: право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога); право вимоги, яке виникне в майбутньому (настане строк платежу). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За частиною 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України). Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Тлумачення наведених норм свідчить, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор. Тобто відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі № 909/1411/13, від 13 жовтня 2021 року у справі №910/11177/20). Законодавцем передбачено можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише в певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво). Оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що «ніхто не може передати більше прав, ніж має сам». Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100), від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19. При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Виходячи із загальних правил та положень статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора. Обсяг цих прав та умови їх переходу визначаються на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто новий кредитор отримує право вимагати виконання зобов`язання в обсязі, що існував на момент підписання договору цесії (відступлення права вимоги). Із матеріалів справи вбачається, що 29 грудня 2023 року [PERSON] та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклали кредитний договір №211758071 (а.с. 13-22). Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» опубліковані на сайті www.moneyveo.ua, перебувають в загальному доступі для ознайомлення всіх зацікавлених осіб та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Відповідно до п. 3.1. Договору, Позичальнику надається Дисконтний період кредитування, протягом якого Позичальник може збільшувати суму Кредиту (отримати черговий Транш) в межах Кредитного ліміту, шляхом ініціювання такої операції в Особистому кабінеті, а також частково повернути суми Кредиту. На момент укладення цього Договору строк Дисконтного періоду користування складає 30 (тридцять) днів від дати отримання Траншу. Укладення електронного договору, відбулося шляхом введення відповідачем одноразового ідентифікатора HJBV отриманого від товариства (а.с. 22). Відповідно до пункту 4.2 договору сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис (а.с.13 зворот). Як вбачається з укладеного договору, позичальник має сплачувати кредитодавцю визначені у договорі проценти за користування кредитом за період від дати видачі Кредиту до 28.01.2024 р. (включно) проценти нараховуються за процентною ставкою 178,85 грн відсотків річних, що на день укладення Договору становить 0,49 відсотків від суми кредиту за кожен день користування ним. У разі якщо Позичальник вчинить описані в п. 3.2 Договору дії щодо продовження Дисконтного періоду (ініцює Пролонгацію) один або декілька разів, за період з наступного дня після 28.01.2024 р. проценти нараховуються за ставкою 714,53 (сімсот чотирнадцять цілих п`ятдесят трисотих) відсотків річних, що на день укладення Договору становить 0,49 відсотків від суми Кредиту за кожний день користування ним. Відповідач отримав кредитні кошти у сумі 18300,00 грн, що підтверджується копією платіжного доручення від 29.12.2023, наданого позивачем (а.с. 23). Згідно з розрахунком заборгованості, сформованим ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» заборгованість за тілом кредиту становить 18300,00 грн, за процентами 19617,60 грн (а.с. 24). Згідно з розрахунком заборгованості, сформованим ТОВ «Таліон Плюс» заборгованість відповідача становить 75432,60 грн, з яких: за тілом кредиту - 18300 грн, за процентами 57132,60 грн (а.с. 25). Таку ж суми заборгованості за кредитним договором № 211758071 надана позивачем. 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс» свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами. Пунктом 4.1. вказаного договору, передбачено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку до договору. Підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги. 28 листопада 2018 року вказана форма реєстру прав вимоги підписані між клієнтом і фактором. 31 грудня 2020 року укладено Додаткову угоду № 26 до Договору факторингу № 28/1118-01 та викладено його в новій редакції, якою строк його дії продовжено до 31 грудня 2021 року, п. 4.1 визначено, що право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує (а.с. 26-30). Відповідно до позовної заяви, на підставі Реєстру боржників № 274 від 05.03.2025 року до Договору факторингу №28/1118-01, до ТОВ «Таліон Плюс» від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перейшло право вимоги за кредитними договорами до боржників, зокрема, як вказано, і за кредитним договором № 211758071 від 05.03.2024 року. При цьому не додано, як додаток до позовної заяви та не вказно суму заборгованості. 27 лютого 2025 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 27/0225-01, відповідно до умов якого, ТОВ «Таліон плюс» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому право вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні йому право вимоги до боржників, вказаними у Реєстрах право вимоги. Відповідно до Реєстру прав вимоги № 1 від 27.02.2025 року до Договору факторингу №27/0225-01 від 27 лютого 2025 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової до Відповідача в сумі 75432,60 грн. На думку позивача, він отримав вимоги за вказаним договором від кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на підставі вище перелічених договорів факторингу, додаткової угоди та витягу з реєстру боржників. Таким чином, судом встановлено, що кредитний договір між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем [PERSON] був укладений 29.12.2023 року, тобто після укладення 28.11.2018 року первісного договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», за умовами якого клієнт ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передав фактору ТОВ «Таліон плюс» права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги. І лише 27.02.2025 року на підставі договору факторингу №27/0225-01 передало фактору позивачу у справі права вимоги, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги. Отже, до позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» не перейшло право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором № 211758071 від 29.12.2023 р., оскільки кредитний договір був укладений 29.12.2023 р., а первісний договір факторингу, за умовами якого фактору ТОВ «Таліон плюс», а вже у подальшому і позивачу по справі було передано право вимоги за кредитним договором, був укладений 28.11.2018, тобто до укладення кредитного договору. Відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, відступлення майбутніх вимог можливе тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Встановлюючи дійсність майбутньої вимоги, що переходить до нового кредитора необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Харківського апеляційного суду у справах №632/846/23 від 11.12.2023, № 644/6661/23 від 03.12.2024, Волинського апеляційного суду у справах №157/1360/23 від 28.12.2023, №159/4876/23 від 27.12.2023, Чернігівського апеляційного суду у справі № 728/2922/23 від 02.04.2024, Хмельницького апеляційного суду у справі № 679/1759/24 від 24.04.2025. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №211758071 від 29.12.2023 року в розмірі 75432,60 грн необхідно відмовити. Щодо заборгованості кредитного договору № 73981268 від 08.01.2025 року укладеним з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 08.01.2025 року між ТОВ « 1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір надання коштів у кредит №73981268, згідно якого відповідач отримав кредит у сумі 9000,00 грн строком на 30 днів, процентна ставка/день 0,500% (фіксована), комісія за надання кредиту 15 % від суми наданого кредиту, що складає 1350,00 грн. Вказаний договір укладений між сторонами в електронному вигляді та підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора (а.с. 39 46). 27.03.2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №27/03/25, за яким ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників (а.с. 49-50). Відповідно до Реєстру боржників № 6 від 27.05.2025 року до Договору факторингу №27/03/25 від 27.03.2025 р., ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором № 73981268 від 27.05.2025 р. в сумі 16020,00 грн, з яких: 9000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 1350,00 грн сума заборгованості за відсоткам,4320,00 грн сума заборгованості по процентам за понадстрокове користування кредитом. 1350,00 грн сума заборгованості за надання кредиту (а.с. 55). Згідно з розрахунком заборгованості, сформованим «ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»» заборгованість відповідача 16020,00 грн, з яких: 9000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 1350,00 грн сума заборгованості за відсоткам,4320,00 грн сума заборгованості по процентам за понадстрокове користування кредитом. 1350,00 грн сума заборгованості за надання кредиту. Суд вважає, що товариство виконало свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредит, а останній користувався кредитними коштами, проте не належним чином виконував зобов`язання за кредитним договором, допустила заборгованість. Оскільки матеріали справи не міститься доказів повернення відповідачем отриманої за вказаним договором суми кредиту в розмірі 9000,00 гр., тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9000,00 грн. Перевіривши наданий позивачем розрахунок та проаналізувавши умови договору № 73981168 від 08.01.2025 щодо порядку нарахування відсотків за кредитом, суд приходить до висновку, що заборгованість за відсотками в сумі 1350,00 грн, теж необхідно стягнути. Проте суд не може погодитися щодо стягнення суми заборгованості по процентам в розмірі 4320,00 грн за понадстрокове користування кредитом із сумою заборгованості. Умовами договору передбачено строк користування кредитом 30 днів. У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». З огляду на розрахунок заборгованості, нарахування відсотків за користування кредитними коштами після закінчення строку дії вищезазначених договорів є неприйнятним. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами в сумі 4320,00 грн, поза межами строку дії кредитного договору № 73981268, задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про стягнення із відповідача комісії 15 % від суми наданого Кредиту в розмірі 1350,00 грн., яка передбачена п. 2.2.4 Договору, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»). Таким чином, Закон України «Про споживче кредитування» передбачив право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування. Але законодавство визначає і низку пов`язаних із цим обмежень для банку. На виконання вимог, зокрема, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 8 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Як встановлено ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15. За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що такі умови надання споживчого кредиту є нікчемними відповідно до ч.1 та ч.2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», а тому в задоволенні позову в частині стягнення комісії в сумі 1350,00 грн, слід відмовити. Щодо заборгованості кредитного договору № 8285426 від 23.01.2025 року укладеним з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 23.01.2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено Договір Кредитної лінії (Надійний) № 8285426, згідно якого відповідач отримав кредит у сумі 4500,00 грн строком на 360 днів, процентна ставка/день 0,25 % (фіксована), комісія за надання кредиту 17,25 % від суми наданого кредиту, що складає 776,25 грн, неустойка 225,00 грн в день. Вказаний договір укладений між сторонами в електронному вигляді та підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора (а.с. 66 73). 27.03.2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №27/03/25, за яким ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників (а.с. 49-50). Відповідно до Реєстру боржників № 7 від 26.06.2025 року до Договору факторингу №27/03/25 від 27.03.2025 р., ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором № 8285426 від 23.01.2025 р. в сумі 18165,50 грн, з яких: 4500,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 3890,25 грн сума заборгованості за відсоткам, 9000,00 грн неустойка; 776,25 грн комісія за надання кредиту (а.с. 77). Згідно з розрахунком заборгованості, сформованим «ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»» заборгованість відповідача становить 18165,50 грн, з яких: 4500,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 3890,25 грн сума заборгованості за відсоткам, 9000,00 грн неустойка; 776,25 грн комісія за надання кредиту (а.с. 78). Суд вважає, що товариство виконало свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредит, а останній користувався кредитними коштами, проте не належним чином виконував зобов`язання за кредитним договором, допустив заборгованість. Оскільки матеріали справи не міститься доказів повернення відповідачем отриманої за вказаним договором суми кредиту в розмірі 4500,00 грн, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4500,00 грн. Перевіривши наданий позивачем розрахунок та проаналізувавши умови договору № 8285426 від 23.01.2025 року щодо порядку нарахування відсотків за кредитом, суд приходить до висновку, що заборгованість за відсотками в сумі 3890,25 грн, теж необхідно стягнути. Проте суд не може погодитися щодо стягнення комісії за надання кредиту в розмірі 776,25 грн. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»). Таким чином, Закон України «Про споживче кредитування» передбачив право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування. Але законодавство визначає і низку пов`язаних із цим обмежень для банку. На виконання вимог, зокрема, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 8 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Як встановлено ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15. За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що такі умови надання споживчого кредиту є нікчемними відповідно до ч.1 та ч.2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», а тому в задоволенні позову в частині стягнення комісії в сумі 776,25 грн, слід відмовити. Також, суд не може погодитися щодо стягнення неустойки в сумі 9000,00 грн. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України). Разом з тим, відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22 суд виснував щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України. Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3)у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №183/7850/22. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на даний час. Отже, суд вважає, що нарахування неустойки в сумі 9000,00 грн за невиконання грошового зобов`язання є неправомірним, а відтак задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується наступним. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Отже, з відповідача необхідно стягнути на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі 517,66 грн.

Outcome: partial