Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У липні 2025 року [PERSON] через представника адвоката Левада Є.Л. звернувся до суду з позовом до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області, в якому просив визнати за ним право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 19,4 кв.м., загальною площею 36.4 кв.м. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що ним спірна квартира була придбана 08 травня 2001 року на підставі договору дарування. З метою подальшої реалізації прав власників щодо звернення за відшкодування шкоди країною-агресором, 14.06.2024 р. позивач звернувся до державного реєстратора із заявою про проведення реєстраційних дій вказаної квартири. 20.06.2024 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно призупинено розгляд вказаної заяви, а 05.10.2024 року надано відмову у вчиненні реєстраційних дій, у зв`язку з окупацією території, внаслідок чого не можливо підтвердити реєстрацію права власності квартиру за адресою: [ADDRESS] . Оскільки право власності на вказану квартиру набуте до 01.01.2013 р., державним реєстратором здійснено запит щодо підтвердження реєстрації права власності та отримано відповідь Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, відповідно до якої, у зв`язку з окупацією території неможливо підтвердити реєстрацію права власності на квартиру за заявником. Таким чином, неможливість отримання відомостей з БТІ, у зв`язку з окупацією території, існує обмеження права позивача у можливості внесення відомостей до ДРРП та підтвердження права власності на нерухоме майно. Позивач вважає, що єдиним прийнятним способом захисту його права власності є звернення до суду з позовом про визнання права власності на квартиру, що в подальшому надасть можливість здійснення реєстрація цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухомість. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 31 липня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 21). Ухвалою суду від 29 вересня 2025 року у судовому засіданні призначено розгляд справи по суті (а.с. 26). Позиція сторін в судовому засіданні. Позивач у призначене судове засідання не з`явився, представник позивача адвокат Лквада Є.Л. звернувся до суду із заявою про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити (а.с. 22). Представник відповідача Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області відзив на позовну заяву не подав, в судове засідання не з`явився,причини неявки суду не повідомив. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст.247ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. На підставі ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 08 травня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Рубаном Н.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1639, позивачем набуто у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Означений договір містить інформацію про реєстрацію права власності в Сєвєродонецькому бюро технічної інвентаризації 06.06.2001 року (а.с. 10). Відповідно до технічного паспорту квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , виготовленого Сєвєродонецьким бюро технічної інвентаризації, квартира має житлову площу 19,4 кв.м., загальну площу 36.4 кв.м. та складається з 1 кімнати, кухні, ванної кімнати, туалету, коридору, балкона (а.с. 8-9). 14.06.2024 р. позивач звернувся до державного реєстратора із заявою про проведення реєстраційних дій вказаної квартири. 20.06.2024 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно призупинено розгляд вказаної заяви, а 05.10.2024 року надано відмову у вчиненні реєстраційних дій у зв`язку з з неможливістю підтвердження реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 12). Суд переконався, що [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, даний факт підтверджений Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 3003-5003121909 від 16.02.2022 року, де зазначено зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , а фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] (а.с.13). Також до матеріалів справи долучено копію паспорта громадянина України та копію домової книги з відміткою про реєстрацію у вищевказаній квартирі (а.с.5-6). Згідно Висновку про вартість об`єкту нерухомого майна від 11 липня 2025 року, встановлено, що ціна квартири за адресою: [ADDRESS] складає 127 400,00 грн. (а.с. 13-14). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону. Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1ст. 317 ЦК України). Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 6 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. У відповідності із ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частинами 3, 4 ст.334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації, відповідно до Закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин. Право власності позивача на квартиру набуте до 01 січня 2004 року, тому до таких правовідносин суд вважає за необхідне застосувати норми Цивільного кодексу УРСР,1963 року, Закону України від 07.02.1991 року «Про власність». У відповідності до ст. 12 Закону України «Про власність» громадяни набувають право власності у разі укладання угод, які не заборонені Законом. За змістом ст.ст.128,153 Цивільного Кодексу УРСР, 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібний у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однією зі сторін повинно бути досягнуто згоди. В свою чергу, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї із таких умов: 1) Реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) На момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації. Між тим, державна реєстрація таких прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, одним з яких є документ, яких підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно (оригінал та копія), в якості якого є укладений у встановленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат. Як встановлено судом позивач набув право власності на квартиру шляхом укладення договору дарування 08.05.2001 року. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи обставини справи, а також те, що позивач на теперішній час позбавлена можливості отримати документ, що підтверджує державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved