Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

У вересні 2025 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління Національної поліції в місті Києві про скасування арешту майна. Позов обґрунтовано наступним. Позивачу на праві власності належить частина квартири [ADDRESS] та 2/3 частини квартири [ADDRESS] . 03.09.2025 під час перевірки інформації по об`єктам нерухомості встановлено, що на майно позивача накладено арешт постановою б/н Слідчим управлінням ГУ МВС України в місті Києві, ст. слідчим в ОВС ГУ МВС України в м. Києві Лога В.М. Обтяження було зареєстровано Першою Київською державною нотаріальною конторою 02.11.2006. На адвокатський запит повідомлено, що згідно ІКС «Інформаційний портал національної поліції» [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувалась, про підозру останній не повідомлялось. За викладених обставин позивач просить суд зняти арешт з частина квартири [ADDRESS] , який зареєстрований Першою Київською державною нотаріальною конторою 02.11.2006 за реєстраційним номером обтяження 3989825 на підставі постанови б/н від 27.09.2006 Слідчого управління ГУ МВС України в м. Києві, яка належить [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] та 2/3 частини квартири [ADDRESS] , який зареєстрований Першою Київською державною нотаріальною конторою 02.11.2006 за реєстраційним номером обтяження 3989725 на підставі постанови б/н від 27.09.2006 Слідчого управління ГУ МВС України в м. Києві, яка належить [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] . 01.10.2025 ухвалою суду відкрито провадження, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання з викликом сторін. 15.10.2025 представником Відповідача надано відзив на позов у якому позовні вимоги не визнаються з огляду на наступне. Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначаються Законом України «Про Національну поліцію» № 580-VIII, а також іншими нормативно-правовими актами, які регулюють порядок служби в поліції. ГУНП у м. Києві утворено постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» значно пізніше. Таким чином, ГУНП у м. Києві не є правонаступником ГУ МВС України в місті Києві, оскільки відповідно до пункту 5 розділу ХІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено втрату чинності Законом України «Про міліцію», що з 07.11.2015 міліція ОВС України в Україні як державний орган виконавчої влади припинила своє існування. Головне управління МВС України в місті Києві на даний час перебуває в стані припинення, однак ще не припинено повністю, про що є відповідні відомості в єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців і громадських формувань. Отже, оскільки Головне управління Національної поліції у м. Києві не є правонаступником Головного управління МВС України в м. Києві, а тому Головне управління Національної поліції у м. Києві не є належним відповідачем у даній справі, так як правовідносини у вказаній справі відбулися саме із ГУ МВС України в місті Києві (міліція ОВС України). Щодо позовних вимог Відповідач вказує, що Позивач звернувся до суду із позовом в порядку цивільного судочинства, в якому росить суд скасувати арешт, що накладений слідчим. Відповідно до змісту пункту дев`ятого розділу 11 Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) 2012 року, арешт майна, застосований під час досудового слідства до дня набрання чинності КПК 2012 року, продовжує свою дію до моменту його зміни, скасування або припинення у порядку, який діяв до набрання чинності КПК України 2012 року. В даному випадку, обтяження у вигляді арешту майна було накладено на підставі постанови ст. слідчого в ОВС СУ ГУ МВС України в м. Києві Лога В.М. від 27.09.2006, тобто до набрання чинності новим КПК України. Листом слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві від 14.10.2025 № 217152-2025 «Про надання інформації» було повідомлено, що у слідчому управлінні ГУ МВС України в місті Києві знаходилась кримінальна справа № 50-4374 від 07.08.2006 за ознаками злочину, передбаченого частинами першою, четвертою статті 358 КК України. В рамках розслідування вищевказаної кримінальної справи 27.09.2006 старшим слідчим в ОВС ГУ МВС України в м. Києві Логою В. М. накладено арешт на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] та 1\\3 частини квартири [ADDRESS] . 21.12.2006 у кримінальній справі прийнято рішення про її зупинення за п. 3 ст. 206 КПК України. Згідно відповіді управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП у м. Києві відомості щодо реєстрації кримінальної справи № 50-4374 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань та про передачу до архіву, не обліковувалась. Постанова слідчого на арешт майна за КПК 1960 року передбачала накладення арешту на майно, яке вважалося знаряддям злочину або доходом від нього, з метою забезпечення розслідування та виконання вироку. Отже, виходячи зі змісту пункту 9 розділу 11 Перехідних положень КПК України 2012 року, арешт майна застосовані під час досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Проте положеннями КПК України (в редакції 1960 року) передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина 1 статті 214 КПКУ 1960), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина 6 статті 126 КПК України 1960 року). Встановивши, що арешт слідчим був накладений на майно позивача у кримінальній справі, яку розпочато в період дії КПК України 1960 року вважаємо, що вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні повинно здійснюватися за правилами КПК України 2012 року. Зважаючи на обставини викладені у відзиві Відповідач просить відмовити у задоволенні позову. 20.10.2025 Представником позивача надано відповідь на відзив у якому зазначено, що аргументи відповідача про те, що ГУНП у м. Києві не є правонаступником ГУ МВС України у м. Києві - не відповідають правовій позиції Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № 826/27239/15 та суперечать фактичним обставинам.Із наведеного у Відзиві Відповідача вбачається, що арешт майна Позивача існує лише формально, без зв`язку з будь-яким кримінальним провадженням. Оскільки арешт накладений за КПК 1960 року та позивача не була учасником кримінального провадження, питання про його скасування вирішується в порядку цивільного судочинства. 03.11.2025 ухвалою суду розгляд справи призначено по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову пославшись на обставини викладені в відзиві. Суд заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини, що виникли за дії КПК України від 1960 року. Листом слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві від 14.10.2025 № 217152-2025 «Про надання інформації» було повідомлено, що у слідчому управлінні ГУ МВС України в місті Києві знаходилась кримінальна справа № 50-4374 від 07.08.2006 за ознаками злочину, передбаченого частинами першою, четвертою статті 358 КК України. В рамках розслідування вищевказаної кримінальної справи 27.09.2006 старшим слідчим в ОВС ГУ МВС України в м. Києві Логою В. М. накладено арешт на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] та 1\\3 частини квартири [ADDRESS] . Згідно відповіді управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП у м. Києві відомості щодо реєстрації кримінальної справи № 50-4374 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань та про передачу до архіву, не обліковувалась. 12.11.2025 ухвалою суду витребувано у Головному управлінні Національної поліції в місті Києві в рамках розгляду цивільної справи № 753/20903/25 за позовом [PERSON] до Головного управління Національної поліції в місті Києві про скасування арешту майна заврену копію постанови від 21.12.2006 у кримінальній справі №50-4374 про її зупинення за п. 3 ст. 206 КПК України, яку направити до Дарницького районного суду м. Києва за адресою м. Київ, вул. Кошиця, 5, каб. 224, у строк до 01.12.2025. За наданими доказами встановлено, що 22.12.2008 постановою слідчого СВ Дарницького РУ ГУМВС України в м. Києві Божка С. у кримінальній справі прийнято рішення про її зупинення за п. 3 ст. 206 КПК України. Постанова слідчого про арешт майна за КПК 1960 року передбачала накладення арешту на майно, яке вважалося знаряддям злочину або доходом від нього, з метою забезпечення розслідування та виконання вироку. Отже, виходячи зі змісту пункту 9 розділу 11 Перехідних положень КПК України 2012 року, арешт майна застосований під час досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до моменту зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Проте положеннями КПК України (в редакції 1960 року) передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина 1 статті 214 КПКУ 1960), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина 6 статті 126 КПК України 1960 року). Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України). Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України). Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі N 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі N 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі N 296/8586/16-ц). У пункті 1 постанови Верховного Суду України «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 № 5 конкретизовано: за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому положеннями ст.ст.174, 539 КПК України 2012 року, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. З матеріалів справи вбачється, що згідно ІКС «Інформаційний портал національної поліції» [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувалась, про підозру останній не повідомлялось. Судом встановлено, що арешт слідчим був накладений на майно позивача у кримінальній справі, яку розпочато в період дії КПК України 1960 року, 22.12.2008 у кримінальній справі прийнято рішення про її зупинення за п. 3 ст. 206 КПК України, відтак питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні повинно з здійснюватися за правилами КПК України 2012 року. Тобто чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника, який не є учасником кримінального провадження і, разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту у порядку цивільного судочинства. Також, із матеріалів позовної заяви та доданих до неї документів не вбачається, належних та допустимих доказів порушення законних прав чи інтересів позивача саме юридичною особою ГУНП у м. Києві. Частиною 1,2,3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. За таких обставини, суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів,

Outcome: dismissed