Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

Позивач просить визначити частку майна боржника [PERSON] у спільному майні подружжя, а саме квартирі за адресою: [ADDRESS] , на яку слід звернути стягнення з метою її конфіскації в дохід держави. В обґрунтування позову посилається на те, що на виконанні в Балаклійському ВДВС перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 610/804/24, виданого 15.05.2024 Балаклійським районним судом Харківської області, про конфіскацію всього майна, належного [PERSON] на праві власності. В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем було виявлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . Постановою державного виконавця від 16.05.2024 на все майно боржника накладено арешт. 20.06.2024 державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме було проведено опис вказаної вище квартири. 25.06.2024 до них від боржника надійшло повідомлення про придбання вказаної квартири у 2001 році у шлюбі з [PERSON] . Державний виконавець звертався до суду з поданнями про визначення частки майна боржника у майні, яким вона володіє спільно з іншими особами, однак за ухвалами суду від 11.07.2024 та 09.06.2025 було відмовлено у їх задоволенні з підстав наявності спору про право. У зв`язку з чим позивач звертається до суду у порядку позовного провадження (а.с. 24-25). Представник позивача просила розглянути справу за її відсутності, позов підтримала (а.с. 43). Відповідач [PERSON] надала письмову заяву про визнання позову, розгляд справи за її відсутності (а.с. 44). Відповідач [PERSON] за останнім відомим місцем проживання (перебування) [ADDRESS] , згідно з відповіддю Донецької селищної ради Ізюмського району Харківської області та відповіддю № 1953742 від 30.10.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру не зареєстрований (а.с. 15, 17), про його виклик у судове засідання на 14.01.2026 свідчить розміщення оголошення на сайті "Судова влада України" від 01.12.2025 (а.с. 39). Крім того, відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання (перебування), однак на пошту за отриманням судової повістки, копії позову з доданими до нього документами і в судове засідання не з`явився (а.с. 42), причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, поважності неявки не убачається. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. Вироком Балаклійського районного суду Харківської області від 03.04.2024 [PERSON] засуджено за ч. 2 ст. 111-1 КК України та призначено покарання, зокрема, у виді конфіскації всього належного їй на праві власності майна. Вирок законної сили набрав 11.05.2024 (а.с. 10). 16.05.2024 Балаклійським ВДВС в Ізюмському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № 75042149 з примусового виконання виконавчого листа № 610/804/24, виданого 15.05.2024 Балаклійським районним судом Харківської області, про конфіскацію всього майна, що належить [PERSON] (а.с. 9). Із свідоцтва серії [NUMBER] встановлено, що 31.08.1990 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб (а.с. 7), який 20.01.2009 розірвано (а.с. 6). За даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 30009252, сформованої 16.05.2024, встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). З договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 15.12.2001 приватним нотаріусом Балаклійського районного нотаріального округу Харківської області Сапком І.М., убачається, що [PERSON] придбала двокімнатну квартиру, житловою площею 24,2 кв.м, загальною площею 40,0 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру зареєстровано 21.12.2001 за [PERSON] в Балаклійському міжміському БТІ, про що внесено відповідний запис в реєстрову книгу № 51 за реєстровим номером 7120 (а.с. 8). Основною метою діяльності виконавця та його безпосереднім завданням є сприяння виконанню судових рішень, які на підставі статті 129-1 Конституції України є обов`язковими на всій території України. Для досягнення зазначеної мети виконавець зобов`язаний вживати всіх заходів, передбачених законом, у межах своєї компетенції. Повноваження виконавця на вчинення виконавчих дій наведені у статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-VII) через визначення переліку прав і обов`язків виконавця. Зокрема, у частині 1 статті 18 Закону № 1404-VIII зазначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У частині третій зазначеної статті визначені права виконавця у виконавчому провадженні, де в пункті 22 вказано, що виконавець може здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону № 1404-VIII до заходів примусового виконання рішень належить звернення стягнення на майно боржника, у тому числі якщо воно перебуває в інших осіб. Ч. 6 ст. 48 Закону № 1404-VIII встановлено алгоритм дій виконавця у разі виникнення потреби у зверненні стягнення на майно, яким боржник володіє спільно з іншими особами, у якій зазначено, що в разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Згідно з сформульованими у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року висновків у справі № 2-24/494-2009, про те, що виконавець може звернутися до суду з вимогою про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від наявності спору про право на таке майно, з урахуванням уточнень, здійснених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, які полягали в тому, що в разі наявності спору щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди по сутті має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору, і така заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI ЦПК України. Велика Палата Верховного Суду у Постанові 10 вересня 2025 року справа № 367/252/24 (провадження № 14-21цс25) робить застереження, що хоча виконавець і має право на звернення до суду з вимогою про визначення частки боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами, у формі подання або позовної заяви залежно від наявності спору про право на таке майно, відповідне повноваження виконавця спрямоване винятково на повне та своєчасне виконання рішення суду, яке набрало законної сили і не перешкоджає особам, права яких безпосередньо порушені, оспорені чи не визнані, самостійно звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскільки до цього під час розгляду судом подання державного виконавця щодо визначення частки боржника в спільному майні було встановлено наявність спору про право, Балаклійський ВДВС звернулось до суду з позовом в порядку позовного провадження. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч. 1 ст. 356, ст. 357 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У праві спільної часткової власності частки вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Частиною першою ст. 368 ЦК України визначено, що спільна сумісна власність - це спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , придбана [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] , а тому на вказане майно розповсюджується презумпція спільності майна подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Крім того, відповідно до статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, норми ст. 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 по справі №327/504/17). Відповідно до ст. 60 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. При цьому, згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки суду не надано доказів на підтвердження того, що спірна квартира є особистою приватною власністю [PERSON] , враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд приходить до висновку, що спірна квартира належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, тобто по 1/2 частки кожному. Боржник не спростувала належними та допустимими доказами вищевказані обставини, а також не надала доказів наявності у неї іншого майна, на яке можливо звернути стягнення в межах виконавчого провадження. Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для подальшого вирішення виконавцем питання про можливе звернення стягнення на цю частку. Визначення такої частки не призведе до звуження належних боржнику прав на житло, оскільки предметом розгляду є не звернення стягнення на це майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності. Внаслідок задоволення позову судові витрати покладаються на відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved