Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

29.08.2025 до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя надійшла позовна заява АТ КБ «Приват банк» до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за період з 22.07.2015 по 25.08.2025 у розмірі 926921,07 грн. за кредитним договором №ZPAAG100000021 від 20.04.2007, яка складається з наступного: 789784,51 грн. 3% річних від простроченої суми та 137 136,56 грн. інфляційних втрат, а також стягнути витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 20.04.2007 АТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] уклали кредитний договір №ZPAAG100000021, згідно з умовами якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 24480,00 доларів США на термін до 19.04.2027, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. Позивач зобов`язання за даним договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит. Натомість відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.07.2015 стягнуто з відповідача на користь позивача 452780,14 грн. Рішення не оскаржене, набрало чинності. На підставі рішення банком отримано виконавчий лист. Наразі рішення суду не виконане. У зв`язку з порушенням виконання зобов`язань за кредитним договором, а саме непогашенням згідно з рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.07.2015, відповідач за період з 22.07.2015 по 25.08.225 має заборгованість в розмірі 926921,07 грн., яка складається з 789784,51 грн. 3% річних від простроченої суми та 137 136,56 грн. інфляційних втрат. Посилаючись на викладені обставини просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 11.09.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою суду від 12.12.2025 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась шляхом направлення судових повісток за зареєстрованою адресою проживання. Клопотань про перенесення розгляду справи чи розгляд справи за її відсутністю відповідач не подавала. Відзиву на позовну заяву не надходило. Відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Умови проведення заочного розгляду справи визначені ст. 280 ЦПК України, де передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В даному випадку наявна вся сукупність умов для проведення заочного розгляду справи, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно статей 525, 526, 527, 530, 625 ЦК України: одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок; якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, що передбачено ст. 1054 ч. 1 ЦК України. Судом встановлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.07.2015 у цивільній справі №336/1941/15-ц ухвалено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором 452780,14 грн. та судові витрати 3654,00 грн. З описової частини рішення встановлено, що вказана заборгованість стягується з відповідача за неналежне виконання кредитного договору №ZPAAG100000021 від 20.04.2007. Рішення суду набрало законної сили 21.07.2015. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя 21.07.2015 у справі №336/1941/15-ц не виконується відповідачем з 22.07.2015, таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Судом досліджений розрахунок, наданий позивачем за період з 22.07.2015 по 25.08.2025, відповідно до якого сума 3% річних становить 789784,51 грн., сума інфляційних нарахувань становить 137136,56 грн., які нараховані на заборгованість за невиконане судове рішення в сумі 789784,51 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частина друга статті 11 ЦК України визначає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Наявність судового рішення про стягнення заборгованості свідчить про настання строку виконання зобов`язання за тією вимогою, яку задоволено судом, та наявність обов`язку боржника сплатити відповідну заборгованість. Проте судове рішення про стягнення заборгованості не змінює змісту відповідного зобов`язання, оскільки характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, а додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання та безспірності боргу. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав відповідне зобов`язання продовжує існувати. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц зазначено, що стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Згідно ст. 625 ч. 2 ЦК України нарахування трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. За правилом ст. 18 ч. 1 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Враховуючи, що рішення суду є обов`язковим, зокрема для відповідачів, і з огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. До того ж у силу вимог частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі N 905/600/18. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі N 910/4590/19 (провадження N 12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі N 657/1024/16-ц (провадження N 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі N 916/190/18 (провадження N 12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі N 903/602/24. Доказів виконання Відповідачем грошового зобов`язання, підтвердженого заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.07.2015 матеріали справи не містять. Тому Позивач вважає, що має право нарахувати інфляційні втрати та 3% річних на суму заборгованості за період прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приват Банк» в рахунок погашення заборгованості за період з 22.07.2015 по 25.08.2025 у розмірі 926921,07 грн. за кредитним договором №ZPAAG100000021 від 20.04.2007, яка складається з наступного: 789784,51 грн. 3% річних від простроченої суми та 137 136,56 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір в розмірі 11123,05 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовну заяву задоволено в повному обсязі, судовий збір в розмірі 11123,05 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved