Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

У травні 2025 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства (далі - АТ) «ОТП БАНК», в якому просила стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти за виконавчим написом нотаріуса в розмірі 8 240, 06 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 вересня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Донецької області Григорчуком П.В. було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] про стягнення з [PERSON] на користь АТ «ОТП БАНК» суми заборгованості в розмірі 35 362,68 грн, стягнутої на підставі виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. від 30 серпня 2021 року за № 25889. Заочним рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 16 жовтня 2024 року (справа № 201/8652/24) визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 25889 від 30 серпня 2025 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. Позивач зазначає, що, не зважаючи на наявність вказаного судового рішення, приватним виконавцем в рахунок погашення заборгованості за виконавчим написом № 25889 було перераховано АТ «ОТП Банк» грошові кошти в розмірі 8 240,06 грн. Позивач звертався до АТ «ОТП Банк» із заявою про повернення коштів, які так і не були перераховані. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти, які були безпідставно отримані відповідачем на підставі виконавчого напису, який визнано таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06 травня 2025 року відкрито провадження, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторони належним чином повідомлялись про розгляд справи. Відповідач отримав копію ухвали суду про відкриття провадження у справі в електронному кабінеті, своїм правом на подання відзиву не скористався. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось, - особи, які беруть участь у справі не викликались. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось, - особи, які беруть участь у справі не викликались, судове засідання не фіксується технічними засобами, відповідно до положення ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 20 вересня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Донецької області Григорчуком П.В. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] про стягнення з [PERSON] на користь АТ «ОТП БАНК» суми заборгованості в розмірі 35 362,68 грн на підставі виконавчого напису № 25889, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. 30 серпня 2021 року, Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Григорчука П.В. від 14 вересня 2023 року передано матеріали виконавчого провадження № [NUMBER] вказаному приватному виконавцеві у зв`язку із зміною приватним виконавцем виконавчого округу. 08 липня 2024 року у виконавчому провадженні № [NUMBER] винесено постанову про арешт коштів боржника. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема відповіді від 27 листопада 2024 року № 34003 приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Григорчука П.В., за період перебування виконавчого провадження № [NUMBER] на виконанні із [PERSON] було стягнуто суму у розмірі 9 364,07 грн, з яких на користь стягувача АТ «ОТП БАНК» стягнуто та перераховано суму коштів в розмірі 8 240,06 грн, на користь приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Григорчука П.В. - 824,01 грн основної винагороди та 300,00 грн в рахунок стягнення витрат виконавчого провадження. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або стеження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Згідно з ч. 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або стеження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. При цьому, відповідно до статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Як на підставу повернення стягнутих у виконавчому провадженні грошових коштів, позивач посилається на наявність судового рішення, яким виконавчий напис № 25889 від 30 серпня 2021 року приватного нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню. Даний виконавчий напис був виконавчим документом, на підставі якого відбувалось стягнення у виконавчому провадженні № [NUMBER]. Зокрема представник позивача посилається на те, що відповідно до заочного рішення Дружківського міського суду Донецької області від 16 жовтня 2024 року у справі №201/8652/24, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис нотаріуса від 30 серпня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 25889, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем, про стягнення з [PERSON] на користь АТ «ОТП БАНК заборгованості за кредитним договором 2024220780 від 08 червня 2019 року в розмірі 35 362,68 грн. Проте, на підтвердження заявлених позовних вимог, позивачем у якості письмових доказів не додано до позовної заяви копії судового рішення у справі № 201/8652/24, на яке посилається позивач. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Як визначено у ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд звертає увагу на те, що позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів, не надала суду копію судового рішення, на підставі якого було визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. При тому, як стверджує сторона позивача, [PERSON] була стороною у справі № 201/8652/24 та, отже, може безпосередньо або через свого представника отримувати судові рішення у справі. При цьому, з огляду на принцип змагальності та диспозитивності цивільного судочинства у суду відсутній обов`язок самостійно збирати та досліджувати докази, зокрема у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Зокрема, відповідно дочастин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням наведених вище цивільних процесуальних норм, суд зазначає, що саме на [PERSON] , як позивача у справі та особу, яка стверджує про порушення відповідачем її прав, покладено обов`язок довести ті обставини, на яку вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17. Стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів щодо заявлених вимог про стягнення безпідставно набутих коштів, а відтак суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно дост.141ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову позивача, звільненого від сплати судового збору, відповідні судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed