Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

[PERSON] (далі - заявниця) звернулась до Салтівського районного суду міста Харкова із заявою про встановлення факту спільного проживання, в якій просить встановити факт її спільного проживання разом з чоловіком [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та перебування на його утриманні до моменту смерті. В обґрунтування заяви зазначила, що з 2019 вона проживала разом із [PERSON] однією сім`єю, а в подальшому, 19.08.2021, вони зареєстрували шлюб. Спочатку вони мешкали у будинку, що належить її чоловіку за адресою: [ADDRESS] . У липні 2024, через інтенсивні обстріли з боку рф, вони були змушені залишити місце свого проживання та переїхали до Полтавської обл. де обоє стали на облік як внутрішньо переміщені особи за адресою: [ADDRESS] . Надалі, у червні 2025, вони разом повернулись до м. Харкова, де продовжили мешкати у квартирі, що належить заявниці, за адресою: [ADDRESS] . Заявниця зазначає, що факт її спільного проживання разом із [PERSON] підтверджується: довідками про взяття на облік як внутрішньо переміщених осіб; медичною документацією, в якій зазначена адреса місця проживання померлого чоловіка. Як стверджує заявниця, упродовж всього часу проживання із чоловіком, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувались та підтримували один одного. Також заявниця вказує, що основним джерелом доходи родини була пенсія її чоловіка (21700 грн), оскільки пенсія заявниці була невеликою та на даний час становить 3638,87 грн. Будь-яких інших джерел доходів вони не мали. В подальшому, а саме [INFO] , помер чоловік заявниці, після чого вона звернулася до Пенсійного фонду України із заявою про перехід з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 963430169213 від 29.09.2025 заявниці було відмовлено у задоволенні вказаної заяви. Підставою для такого рішення слугувало те, що місце проживання заявниці та її померлого чоловіка зареєстровано за різними адресами, що не дає підстав для висновку про перебування заявниці на утриманні свого чоловіка. Враховуючи викладене, заявниця просить встановити факт її спільного проживання разом з чоловіком та перебування на його утриманні до моменту смерті, оскільки це необхідно для реалізації права на пенсійне забезпечення. Ухвалою суду від 03.11.2025 прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами окремого провадження, призначено судове засідання та встановлено заінтересованим особам строк для надання письмових заперечень проти заяви. Представник ГУ ПФУ в Тернопільській області подав до суду відзив на позовну заяву від 09.12.2025, який суд враховує як письмові заперечення проти заяви. У вказаних запереченнях представник заінтересованої особи просить залишити заяву без розгляду, посилаючись на те, що встановлення факту, про який просить заявниця, пов`язане з вирішенням спору про право, а, саме, права на пенсію. У судовому засіданні [PERSON] підтримала заяву та просила її задовольнити. Крім того, надала пояснення, які за змістом аналогічні обставинам, викладеним у заяві. Крім того, за клопотанням заявниці в судовому засіданні допитано свідка [PERSON] щодо обставин спільного проживання заявниці з її померлим чоловіком. Представник заінтересованої особи ГУ ПФУ в Тернопільській області у судове засідання не з`явився, у письмових запереченнях від 09.12.2025 просив суд розглядати справи без її участі. Представник заінтересованої особи ГУ ПФУ в Харківській області у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, вислухавши пояснення заявниці, покази свідка, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, зокрема суди розглядають справи про встановлення факту проживання та перебування фізичної особи на утриманні. Судом встановлено, що 19.08.2021 Торецьким відділом ДРАЦС у Бахмутському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 114 від 19.08.2021 та підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Після укладення шлюбу прізвища подружжя не змінювалось. Згідно з копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , місце проживання [PERSON] , зареєстровано за адресою: м. Харків, [ADDRESS] . Згідно довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1604-5003363870 від 09.07.2024 та № 1604-5003369610 від 16.07.2024 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] зареєстрували своє фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . При цьому адресою місця реєстрації [PERSON] зазначено: [ADDRESS] . Згідно копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] від 12.01.2016 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , перебував на пенсійному обліку та йому була призначена пенсія за віком. Згідно копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] від 19.04.2007 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , перебуває на пенсійному обліку. Відповідно до копії про доходи від 20.10.2025, яка видана Відділом обслуговування громадян № 5 ГУ ПФУ в Харківській області, [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні ПФУ в Московському районі м. Харкова і отримує пенсію за віком, розмір якої за період з березня по жовтень 2025 становить 3638,87 грн щомісячно. Відомості про розмір пенсії, призначеної [PERSON] , у матеріалах справи відсутні. Як вбачається із копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 5674 від 01.07.2025, виданої лікарем КНП ХМР «Міська клінічна лікарня № 8», [PERSON] , [INFO] , проходив лікування у вказаному медичному закладі з 25.06.2025 по 01.07.2025, а місцем його проживання зазначена адреса: [ADDRESS] . Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Другим відділом ДРАЦС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, встановлено, що [PERSON] , який народився [INFO] у м. Дзержинськ, с-ще Щербинівка Донецької обл., помер у м. Харкові 13.08.2025, про що складено актових запис № 2474 від 14.08.2025. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що знає заявницю багато років, оскільки вона у неї працювала домогосподаркою. Також підтвердила, що заявниця дійсно мешкала разом із [PERSON] до моменту його смерті та вони вели спільне господарство. Зазначила, що спочатку заявниця переїхала жити до чоловіка в Донецьку область, а після початку повномасштабного вторгнення рф свідок допомагала заявниці та її чоловіку переїхати в безпечне місце до м. Кременчук, де вони жили разом. Надалі заявниця та її чоловік вирішили повернутись до м. Харкова та продовжили мешкати у квартирі, що належить заявниці, де вони жили разом до моменту смерті [PERSON] . Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заяви та наявності підстав для її задоволення, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Конституційний суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 року у справі №1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01.01.2012, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом); відсутній спір про право. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться: показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту; документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки; довідки з місця проживання, фотографії певних подій; документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази), докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства, заяви, анкети, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного та ін. Суд звертає увагу, що право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Положенням ч. 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відтак, приписи ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Отже, реєстрація місця проживання заявниці і її чоловіка за різними адресами не свідчить про те, що вони, перебуваючи у шлюбі, не проживали однією сім`єю. Суд також зазначає, що надані до заяви докази щодо обставин спільного проживання заявниці разом із її чоловіком узгоджуються із поясненнями заявниці та показами свідка та суд не вбачає підстав їх ставити під сумнів. При цьому суд не дає оцінку фотографіям, долученим до заяви, оскільки з їх змісту неможливо достовірно встановити осіб, які на них зображені. З огляду на викладене, суд вважає доведеним факт спільного проживання [PERSON] разом з її чоловіком [PERSON] та перебування на його утриманні до моменту його смерті. Суд також враховує, що необхідність встановлення факту спільного проживання заявниці разом з її чоловіком та перебування на його утриманні до моменту його смерті необхідно заявниці для призначенні пенсії, оскільки заявниця не має можливості в інший спосіб підтвердити вказаний факт, аніж в судовому порядку. Водночас суд відхиляє доводи представника ГУ ПФУ в Тернопільській області, викладені у поясненнях від 09.12.2025, щодо наявності спору про право та необхідності залишення заяви без розгляду, з таких підстав. За приписами ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20.11.2024 у справі № 179/986/23, під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Тобто під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. Зі змісту заяви вбачається, що встановлення факту, що має юридичне значення, необхідне для вирішення питання про призначення пенсії заявниці. Водночас, із матеріалів справи, не вбачається, що наявні інші особи, які мають право на отримання пенсії після смерті [PERSON] . Так само, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, а слугуватиме підставою для вирішення питання про призначенні заявниці пенсії відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відтак, суд не вбачає підстав для залишення заяви без розгляду. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справі окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved