Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

15.09.2025 позивач [PERSON] звернулася з позовною заявою до Індустріального районного суду м. Дніпра. У позовній заяві просила «Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000,00 грн (п`ять тисяч) грн щомісячно, з проведенням наступної індексації, починаючи стягнення з дати подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття». Також позивач просила стягнути судові витрати з відповідача. Однак, позовна заява була залишена без руху з огляду на те, що позивач всупереч вимогам частини 1 ст. 177 ЦПК України не додала до позовної заяви доказ надсилання відповідачу копії поданих до суду документів. Ухвалою також позивачу роз`яснено положення ст. 175 ЦПК України, відповідно до якої позовна заява повинна містити зокрема: обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Ухвалою від 09.12.2025 відкрите провадження у справі у зв`язку з усуненням недоліків позовної заяви у частині надсилання відповідачу копії позовної заяви з додатками. Позивач з`явилась у судове засідання та надала пояснення по суті позовних вимог. Позивач наполягала на задоволенні позову. Відповідач у судові засідання не з`являвся, про причини неявки не повідомляв. Відзив на позов не подав. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. Заяви, клопотання від нього не надходили. Відповідно до пунктів 2, 7 частини 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що 14 вересня 2018 року було зареєстровано шлюб між нею та [PERSON] у Амур-Нижньодніпровському районному у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 540, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . На даний час шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 01.12.2025, справа № 202/8813/25). За час сімейного життя у позивача та відповідача народилась спільна дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 25 червня 2019 року. Спору з відповідачем про місце проживання дитини немає. Дитина зареєстрована та проживає з позивачем. Також в обґрунтування позовних вимог позивач крім цитування статей Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, Закону України «Про охорону дитинства», Сімейного кодексу України, зазначила, що «відповідач офіційно не працевлаштований та не має офіційного доходу. Разом із тим, він фактично працює, отримуючи заробітну плату «у конверті», що підтверджується його способом життя. Крім того, відповідач користується автомобілем та житлом, які формально зареєстровані на його матір, але фактично перебувають у його користуванні. За таких обставин стягнення аліментів у частці від офіційного доходу призведе до несправедливості та фактичного ухилення від належного утримання дитини». Крім того, [PERSON] вважає «розмір аліментів у 5000 (п`ять тисяч) грн щомісяця достатнім та справедливим для забезпечення належного рівня життя та розвитку дитини, враховуючи, що середні щомісячні витрати на дитину (харчування, одяг, медицина, освіта, розвиток) складають близько 10000 грн». З позовної заяви слідує, що на переконання позивача «частка відповідача у розмірі 5000 грн є обґрунтованою та відповідає інтересам дитини». У судовому засіданні позивач пояснила, що відповідач майже з народження дитини ухилявся від утримання сім`ї. Позивач має одну дитину. З жовтня місяця позивач працює офіційно та отримує мінімальну заробітну плату. На утриманні у неї інших осіб крім дитини немає, стан здоров`я задовільний. Позивач з дитиною проживають у будинку, який належить її батьку. Дитина має задовільний стан здоров`я (інвалідності не має), навчається у першому класі, проживає разом з позивачем. Дитина знаходиться на утриманні позивача. Позивач у судовому засіданні також повідомила, що відповідач має старшу дитину, однак, вік назвати не змогла. Останнє спілкування позивача з відповідачем відбулось приблизно рік тому. Про свого колишнього чоловіка позивач також повідомила, що «здається освіти у нього немає», «він сам ніколи ні на кого офіційно не працював», стан здоров`я задовільний, живе з мамою, житла у власності не має. Зі слів позивача, відповідач машину відчужив на користь матері. Наразі користується новим автомобілем, але кому транспортний засіб належить, позивачу достеменно не відомо. Позивач не спілкується з сім`єю відповідача. Позивач долучила до матеріалів справи копії чеків на підтвердження понесених нею витрат на утримання дитини. Згідно з частиною 1 статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд вважає, що відповідач як батько зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Однак, дослідивши надані позивачем докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частини 1, 2 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Згідно ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. При визначенні суми аліментів, які підлягають стягнення з відповідача, суд бере до уваги, що відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2026 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 16 до 18 років з 01 січня 2026 року становить 3512 грн 00 коп. За таких обставин мінімальний розмір аліментів на одну дитину у 2026 році не може становити менше ніж 1756 грн 00 коп. Максимальний розмір аліментів, який може бути стягнутий у примусовому порядку, становить 10 прожиткових мінімумів на одну дитину відповідного віку. Це обмеження діє навіть у випадках, коли дохід платника є дуже високим. Водночас платник може добровільно надавати дитині додаткову фінансову підтримку у більшому розмірі (за домовленістю між батьками або на підставі нотаріального договору). Однак, у даній справі вбачається, що позивач не намагалася у досудовому порядку вирішити питання сплати аліментів з батьком дитини. Позивач не виявляє бажання комунікувати з відповідачем. Разом з тим, позивач не довела, що у відповідача наявна матеріальна можливість сплачувати аліменти у розмірі 5000 грн. Натомість позивач зазначила, що відповідач має старшу дитину, офіційно не працює, майна у власності не має. Позивач також не повідомила суду про наявність особливих обставин, викликаних розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо. З урахуванням того, що позивач та відповідач мають рівні обов`язки щодо утримання спільної дитини та відсутності у суду інформації про можливість відповідача сплачувати аліменти у розмірі, про який просить позивач, ураховуючи визначений Законом України «Про державний бюджет на 2026 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 16 до 18 років з 01 січня 2026 року на рівні 3512 грн 00 коп, суд вважає, що необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн 00 коп (дві тисячі п`ятсот гривень 00 копійок) щомісячно, починаючи стягнення з 16.09.2025. Однак, суд наголошує, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом збільшено за позовом одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, а також у інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених ЦПК України. Згідно з частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до частини 3 ст.12, частини 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини, у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для процесуальних наслідків, про що наголошено в рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Каракуця проти України» від 16.02.2017 року. Отже, саме на позивача покладено обов`язок обгрунтувати позовні вимоги. У даній справі позивач не заявляла клопотання про витребування доказів судом, не просила допитати свідків тощо. Водночас, позивач самостійно не довела, що відповідач станом на дату ухвалення рішення має можливість сплачувати аліменти у розмірі 5000 грн., а також не повідомила суду про наявність обставин, що викликані розвитком здібностей дитини, її хворобою тощо. Згідно зі статтею 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Згідно частини 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно частини 1 ст. 141 ЦПК України належить стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 1211 грн 20 коп (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Outcome: partial