Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

Представник позивача - адвокат Хомік С.Г., який діє на підставі ордеру серії СА №1137742 від 06.10.2025, звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати відповідача нарахувати невиплачену пенсію [PERSON] , який помер [INFO] , за період з 01.04.2024 по день смерті [INFO] , та стягнути з ГУ ПФУ в Черкаській області на користь позивача неотриману при житті батьком [PERSON] пенсію за період з 01.04.2024 по 04.08.2024. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що батько позивача [PERSON] перебував на пенсійному обліку та отримував пенсію в ГУ ПФУ в Черкаській області, будучи внутрішньо переміщеною особою. Виплата пенсії була призупинена 31.03.2024 через непроходження батьком позивача фізичної ідентифікації. У свою чергу батько позивача, як ВПО проживав разом з позивачем, а [INFO] помер. Позивач є єдиним спадкоємцем, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті [PERSON] , а відтак має право на набуття у власність в порядку спадкування сум пенсійних виплат батька, які мали бути нараховані та виплачені померлому за період з 01.04.2024 по 04.08.2024. Натомість ГУ ПФУ в Черкаській області відмовило позивачу у виплаті відповідних сум пенсії його померлого батька, внаслідок чого він вимушений звернутись до суду з даним позовом. 20.10.2025 судом відкрито провадження у справі із визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 08.12.2025 на адресу суду надійшов письмовий відзив ГУ ПФУ в Черкаській області. У відзиві зазначено, що відповідно до пункту 4-1 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплату пенсії [PERSON] призупинено з 01.04.2024 у зв`язку з непроходженням фізичної ідентифікації. За поновленням виплати пенсії [PERSON] за життя не звертався. Пенсія за період з 01.04.2024 до 04.08.2024 не підлягала нарахуванню і не була нарахована [PERSON] . У січні 2025 року згідно із пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особовий рахунок [PERSON] за рішенням ГУ ПФУ в Черкаській області закрито з 04.08.2024 у зв`язку із смертю. Враховуючи зазначене, кошти за період з 01.04.2024 до 04.08.2024, які не були нараховані [PERSON] не є належною пенсійною виплатою (недоотриманою пенсією), а тому не підлягають заявнику до виплати. Окрім того, всупереч вимог ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» позивач звернувся до ГУ ПФУ в Черкаській області із заявою про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку із смертю [PERSON] лише 03.09.2025, тобто після спливу шести місяців з дня смерті останнього. Також у відзиві вказується, що згідно зі статтею 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові й залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини. 09.12.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. У такій заяві зазначається, що тлумачення змісту положень ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в контексті положень ст.ст. 1217, 1219, 1227 ЦК, ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення» свідчить, що у разі відсутності у померлого пенсіонера з числа військовослужбовців (інших осіб, які мають право на пенсію за Законом №2262-ХІІ членів сім`ї, які належать до кола осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника або членів сім`ї, які проживали разом із ним на день його смерті, або у випадку, коли вказані особи у межах визначених законом строку не звернулися за отриманням сум пенсії, які належали померлому пенсіонерові, правовідносини пов`язані з отриманням цих сум пенсії, що підлягали виплаті такому пенсіонерові за його життя, стають спадковими, а сума недоотриманої пенсії померлого пенсіонера переходить у спадщину і спадкується спадкоємцями на загальних підставах. 18.12.2025 судом закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду. В судове засідання представник відповідача не з`явився, проте у відзиві виклав клопотання про розгляд справи без участі представника ГУ ПФУ в Черкаській області. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у заявах по суті справи. Пояснив, що метою ідентифікації пенсіонера з числа ВПО є підтвердження факту того, що відповідна фізична особа є живою. Зазначив, що батько позивача не пройшов вчасно фізичну ідентифікацію, проте був живий і помер [INFO] , а відтак мав право на отримання пенсії за період з 01.04.2024 по 04.08.2024, внаслідок чого відповідні суми пенсії підлягають виплаті позивачу в порядку спадкування, як єдиному спадкоємцю померлого. 07.01.2026р. суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] з 01.10.2015 мав статус внутрішньо переміщеної особи, як особа, яка виїхала з постійного місця проживання у м. Донецьку на місце фактичного проживання у м. Черкаси, що підтверджується довідкою про взяття на облік ВПО від 13.10.2015 /а.с. 13/. Внаслідок внутрішнього переміщення [PERSON] перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області у зв`язку отриманням пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». З 01.04.2024 [PERSON] було призупинено виплату пенсії відповідно до п. 4-1 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з непроходженням фізичної ідентифікації. Згідно до свідоцтва про смерть від 09.01.2025 Серія № [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . У січні 2025 року особовий рахунок [PERSON] у ГУ ПФУ в Черкаській області закрито з 04.08.2024 у зв`язку зі смертю. Позивач є сином померлого [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження позивача /а.с. 5/. Після смерті [PERSON] у Другій черкаській державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу №17/2025 (номер у Спадковому реєстрі №73501025, дата реєстрації 15.01.2025), що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі /а.с. 9/. Постановою від 28.08.2025 нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на недоотриману пенсію, з урахуванням перерахунку пенсії, у зв`язку з тим, що відсутні документи, що підтверджують суму невиплаченої пенсії, яка залишилася після смерті [PERSON] /а.с. 10/. Таке рішення нотаріуса обумовлено тим, що на запит нотаріуса ГУ ПФУ в Черкаській області повідомило його листом від 03.02.2025 про те, що відповідні суми пенсії не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам сім`ї померлого, які проживали разом з ним на день його смерті, якщо звернення за отриманням відповідних сум пенсії надійшло не пізніше шести місяців після смерті пенсіонера, а відповідна заява про виплату недоотриманої пенсії [PERSON] до ГУ ПФУ в Черкаській області не надходила /а.с. 11/. 03.09.2025 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Черкаській області з заявою про виплату йому невиплаченої суми пенсії померлого батька, але листом від 01.10.2025 ГУ ПФУ в Черкаській області повідомило позивача про те, що кошти за період з 01.04.2024 до 04.08.2024, які не були нараховані [PERSON] не є належною пенсійною виплатою (недоотриманою пенсією), а тому не підлягають виплаті позивачу /а.с. 12/. Таким чином, між сторонами існує спір щодо права позивача на спадкування пенсійних виплат, які були недоотримані спадкодавцем за життя, що регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058), Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788), Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон №2262) та іншими нормативно-правовими актами. Надаючи оцінку доводам учасників справи в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1227 ЦК передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що померлий [PERSON] отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону №2262 та мав статус внутрішньо переміщеної особи. Пунктом 1 постанови КМУ №637 від 05.11.2014 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка діяла до 01.01.2026, було передбачено, що територіальні органи Пенсійного фонду України опрацьовують наявну інформацію про результати проходження фізичної ідентифікації внутрішньо переміщеними особами, які одержують пенсію, та продовжують виплату пенсії у разі проходження фізичної ідентифікації особою; а для осіб, які взяті на облік як внутрішньо переміщені особи до введення Указом Президента України від 24 лютого 2022р. №64 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнного стану в Україні та які не проходили фізичну ідентифікацію протягом дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), продовжують виплату пенсії - до 31 березня 2024 р., а після цієї дати - у разі проходження особою фізичної ідентифікації. Останнім абзацом п. 1 постанови КМУ №637 від 05.11.2014 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» було визначено, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Аналіз змісту положень постанови КМУ №637 від 05.11.2014 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» свідчить, що метою фізичної ідентифікації особи, яка є отримувачем пенсії, є підтвердження факту того, що така особа є живою. Зазначене обумовлено необхідністю вжиття заходів контролю за цільовим використанням коштів для пенсійних виплат, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 45 Закону №1058 пенсія за віком призначається довічно. Отже у випадку, якщо особа не пройшла своєчасно фізичної ідентифікації, то виплата пенсії припиняється, проте це не позбавляє відповідну особу права на отримання відповідних сум пенсії після проходження фізичної ідентифікації. Такий висновок узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 46 Закону №1058, якою передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що [PERSON] не проходив фізичної ідентифікації після 01.01.2024, внаслідок чого виплату йому пенсії було припинено з 01.04.2024. Натомість [INFO] [PERSON] помер у м. Донецьку Донецької області, що зазначено у його свідоцтві про смерть. Зазначене свідчить про те, що за період з 01.04.2024 по 04.08.2024 [PERSON] мав право на отримання пенсії, оскільки був живий та перебував на території України. Отже доводи відповідача про те, що за період з 01.04.2024 по 04.08.2024 суми пенсії не нараховувались [PERSON] , оскільки він не звертався до органів Пенсійного фонду України із заявою про поновлення виплати пенсії, а відтак і не можуть входити до складу спадщини, є необґрунтованими. В цьому контексті слід звернути увагу, що у випадку непроходження отримувачем пенсії фізичної ідентифікації, відповідна особа не втрачає право на пенсійне забезпечення, а лише зазнає тимчасових обмежень свого права на фактичне щомісячне отримання пенсійних виплат на період до проходження фізичної ідентифікації, а відтак суми відповідних пенсійних виплат мають нараховуватись та обліковуватись органами Пенсійного фонду України по особовому рахунку пенсіонера і, відповідно, входять до складу спадщини такої особи. Як встановлено судом, померлий [PERSON] був отримувачем пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262. Статтею 61 Закону №2262 передбачено, що суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера. Положення Закону №2262 не регламентують порядку використання сум пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові на підставі Закону №2262, у випадку, коли протягом шести місяців після смерті пенсіонера ніхто з членів його сім`ї не звернувся до пенсійних органів із заявою про виплати відповідних коштів. Натомість статтею 1-1 Закону №2262 визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону №1058 та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів. Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону №1058 нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Відповідно до ст. 52 Закону №1058 сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам, сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи неї проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Положення частин другої, третьої статті 52 Закону №1058, які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину. Положення ч. 3 ст. 52 Закону №1058 та ст. 1227 ЦК узгоджуються з положенням Закону №1788, де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини. Отже, тлумачення змісту положень ст. 61 Закону №2262 в контексті положень ст.ст. 1217, 1219, 1227 ЦК, ст. 52 Закону №1058, ст.91 Закону №1788 свідчить, що у разі відсутності у померлого пенсіонера з числа військовослужбовців (інших осіб, які мають право на пенсію за Законом №2262 членів сім`ї, які належать до кола осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника або членів сім`ї, які проживали разом із ним на день його смерті, або у випадку, коли вказані особи у межах визначених законом строку не звернулися за отриманням сум пенсії, які належали померлому пенсіонерові, правовідносини пов`язані з отриманням цих сум пенсії, що підлягали виплаті такому пенсіонерові за його життя, стають спадковими, а сума недоотриманої пенсії померлого пенсіонера переходить у спадщину і спадкується спадкоємцями на загальних підставах. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19. Згідно ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Аналіз вищевикладених норм законодавства свідчить, що до складу спадщини входять суми пенсійних виплат, які були нараховані спадкодавцю, але не були ним одержані за життя, а підтвердженням наявності у спадкоємця права на отримання пенсійних виплат спадкодавця, що не були одержані ним за життя, за загальним правилом є свідоцтво про право на спадщину. Натомість, отримання відповідного свідоцтва є правом, а не обов`язком спадкоємця, а сам факт відсутності у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його майнових прав на спадкове майно. За матеріалами справи судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті свого батька [PERSON] , оскільки прийняв спадщину у встановленому законом порядку. Натомість факт успадкування позивачем належних до виплати померлому [PERSON] пенсійних виплат не підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, оскільки у видачі такого свідоцтва позивачу було відмовлено через оспорюваність такого факту. До того ж відповідач, всупереч вимог закону не надав відомості про розмір облікованих сум пенсійних виплат по особовому рахунку [PERSON] , які підлягали нарахуванню за період з 01.04.2024 по 04.08.2024. Разом з тим, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава (ст.1 Конституції України). Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. За загальним правилом суб`єкти владних повноважень у своїй діяльності мають діяти, зокрема: обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). В судовому засіданні встановлено, що ГУ ПФУ в Черкаській області заперечує наявність у позивача права на отримання (набуття у власність) в порядку спадкування після смерті [PERSON] сум пенсійних виплат, які підлягали нарахуванню останньому за період з 01.04.2024 по 04.08.2024, але не були виплачені пенсійними органами. Натомість такі дії відповідача суперечать положенням ч. 3 ст. 52 Закону №1058, ч. 1 ст. 91 Закону №1788, ст. 1227 ЦК, а відтак відповідач протиправно перешкоджає позивачу реалізувати його права на спадкування недоотриманих його померлим батьком сум пенсій. Отже право позивача є порушеним та підлягає захисту. В той же час надаючи оцінку обраному позивачем способу захисту його прав суд виходить з наступного. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу. Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права. Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів. Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі). Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 23 вересня 2019 року по справі № 917/1739/17, від 30 червня 2021 року по справі № 742/3238/17 та інших. Водночас слід звернути увагу, що ухвалюючи рішення про стягнення коштів суд зобов`язаний зазначити суму коштів, яка підлягає стягненню на користь позивача. В той же час в даному випадку суд позбавлений можливості здійснити обчислення суми пенсійних виплат, які входять до складу спадщини після смерті [PERSON] , оскільки суду не надано відомостей про розмір пенсії померлого та порядок його обчислення. За таких обставин суд доходить висновку, що вимога стягнути з відповідача на користь позивача неотримані суми пенсійних виплат не відповідає критеріям ефективного способу захисту. Водночас, застосовуючи принцип jura novit curia, та враховуючи що предметом та підставами позову є спір між сторонами щодо нарахування та виплати позивачу на пенсії померлого батька в порядку спадкування за законом, то слід виснувати, що в цьому конкретному випадку вимога саме про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу сум пенсії його батька за період з 01.04.2024 по 04.08.2024 включно буде ефективним способом захисту порушеного права позивача на спадкування належних спадкоємцю сум пенсії та не буде виходом за межі заявлених позовних вимог, з огляду на суть позову та зміст заявлених позовних вимог. Таким чином, суд висновує про те, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачеві пенсійні виплати [PERSON] за період з 01.04.2024 по 04.08.2024 включно, на які він мав право за життя, але не отримав через непроходження фізичної ідентифікації та які фактично не нараховувались ГУ ПФУ в Черкаській області, а позивач, як спадкоємець має право на всю суму недоотриманої пенсіонером пенсії, оскільки суми недоотриманої за життя пенсіонером пенсії входить до складу спадщини. За таких обставин позов підлягає до часткового задоволення. Вирішуючи питання про судові витрати суд виходить з того, що відповідні витрати складаються з судового збору. Натомість, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а відповідач є бюджетною установою, то витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного і

Outcome: partial