Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

27 жовтня 2025 року представник позивача Ярослава Сердійчук звернулася до Богуславського районного суду Київської області із вказаним позовом, у якому просила стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитними договорами у розмірі 50 580,00 грн., судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та правничу допомогу у розмірі 16000,00 грн. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 03.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір № 4423286, у порядку, визначеному ЗУ «Про електронну комерцію», за умовами якого відповідачу було надано кредит у сумі 10 000,00 грн. Також 08.12.2021 між ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» та [PERSON] було укладено договір № 3451004054-159886, у порядку, визначеному ЗУ «Про електронну комерцію», за умовами якого відповідачу було надано грошові кошти у розмірі 2000,00 грн., дата повернення кредиту - 22.12.2021. 07.03.2023 між ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір факторингу № 07/03/23, за умовами якого ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» отримало право вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за договором №3451004054-159886. 28.08.2025 між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір факторингу №28-28/25, відповідно до якого ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» отримало право вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за договором №3451004054-159886, таким чином позивач отримав право вимоги до відповідача за вказаним договором. 26.07.2024 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір факторингу №26-07/2024, за умовами якого ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» отримало право вимоги до відповідача за договором № 4423286. Відповідач свої зобов`язання за договорами не виконував належним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 50 580,00 грн., яку просить стягнути на користь позивача у судовому порядку. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що він не був автором електронного документа (акцепту), оскільки останній виготовлявся у електронному вигляді засобами інформаційно-телекомунікаційної системи первісних кредиторів (веб-ресурсу), і вже після цього накладався одноразовий ідентифікатор, а відтак вважає, що позивачем не доведено належними доказами, що договори дійсно було укладено у спосіб, що передбачає підписання електронним ідентифікатором. Через недотримання первісними кредиторами вимог щодо простої письмової форми договору позики/кредиту вважає, що ці договори є недійсними. Також вказав, що позивачем не надано суду належних доказів, що первісними кредиторами дійсно було передано грошові кошти у фінансовий кредит/позику, що унеможливлює його цивільно-правову відповідальність як відповідача. Крім того, просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до всіх пред`явлених вимог та витребувати у позивача оригінали поданих документів. Представник позивача Сердійчук Я.Я. подала відповідь на відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що договори із відповідачем укладено із дотриманням усіх вимог цивільного законодавства Зокрема, договір №3451004054-159886 укладено відповідно до п. 6.1, в якому передбачено укладення договору у електронній формі в особистому кабінеті позичальника. Наданий суду примірник Договору про споживчий кредит від 03.12.2021 містить відмітку, відображену у верхньому лівому куті сторінки де зазначено що [PERSON] підписав цей договір одноразовим ідентифікатором W45165 03/12/2021. Цей ідентифікатор є ідентичним тому, який вказаний у довідці про ідентифікацію. Відтак представник позивача вважає, що нею належним чином підтверджено факт укладення кредитного договору шляхом підписання його електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Те ж саме зазначила і щодо укладення договору № 4423286. Укладені між сторонами договори відповідають чинному законодавству та вільному волевиявленню сторін, ними досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов, у т.ч. порядку нарахування та сплати процентів, можливості продовження строку користування кредитними коштами. Відповідач прийняв ці умови, договори підписав. Щодо доказів отримання коштів вказала, що факт отримання коштів у сумі 10000,00 грн., наданих ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС», підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення», факт отримання коштів згідно договору, укладеного з ТОВ «МІЛОАН», підтверджується листом ФК «Елаєнс». У договорах саме відповідач вказував номер банківської картки, на яку надані кошти були перераховані. Додала, що виписок по картковим рахункам споживачів як небанківська фінансова установа надати не може, тому подала до суду клопотання про витребування таких доказів. Щодо застосування строку позовної давності зазначила, що у зв`язку із введенням карантинних обмежень та у подальшому оголошення воєнного стану перебіг строку позовної давності було зупинено, а відтак строк позовної давності не сплив. Ухвалою судді Богуславського районного суду Київської області від 3 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до провадження та відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення сторін. Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року задоволено клопотання відповідача [PERSON] про витребування у позивача оригіналів доказів, однак ТОВ «Факторинг Партнерс» витребувані докази суду не надав. Також ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року ТОВ «Факторинг Партнерс» відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення строку для подачі заяви про витребування доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 03.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит № 4423286, згідно умов якого відповідачу надано кошти у розмірі 10 000,00 грн. строком на 30 днів, дата повернення кредиту та сплата комісії і процентів за користування кредитом 02.01.2022, комісія за надання кредиту становить 1900,00 грн., проценти за користування кредитом 5100,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,70% від фактичного залишку кредиту на кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки - фіксована, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00%. Відповідно до п. 6.1 кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в ІТС товариства. Сторонами погоджено графік платежів (а.с.38-42, 62). Укладаючи вищевказаний кредитний договір відповідач та ТОВ «Мілоан» вчинили дії визначені ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписав кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. До договору додано довідку про ідентифікацію, в якій зазначено, що [PERSON] здійснив підписання договору № 4423286 3.12.2021 за допомогою одноразового ідентифікатора W45165, який було надіслано на номер телефону: [NUMBER] (а.с. 101) та довідку ТОВ «ФК «Елаєнс» від 02.05.2025, у якій зазначено, що 03.12.2021 було проведено операцію із зарахування грошових коштів у сумі 10000,00 грн. на номер карти [NUMBER] (а.с. 102). Згідно довідки ТОВ «Мілоан», заборгованість [PERSON] за договором №4423286 від 03.12.2021 становить 43 000,00 грн., з яких 10000,00 грн. тіло кредиту, 31100,00 грн. заборгованість за процентами та 1900,00 грн. комісія (а.с. 103 зі з/б). Крім того, 08.12.2021 між ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» та [PERSON] укладено договір позики «Проста позика» № 3451004054-159886, за умовами якого відповідачу було надано кошти у сумі 2000,00 грн., строк кредитування 14 днів (до 22.12.2021), цільове призначення кредиту - споживчі потреби (а.с. 8-13). У Додатку №1 до договору сторони погодили графік платежів (а.с. 14 зі з/б-15). Також у матеріалах справи є паспорт кредиту, у якому викладені всі істотні умови договору (а.с. 15-17); Правила про надання коштів у позику (а.с. 18-19); довідка ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 04.08.2025, в якій вказано, що 08.12.2021 було поповнено картку маска картки [NUMBER] на суму 2000,00 грн. (а.с. 20). Також судом встановлено, що 07.03.2023 між ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір факторингу № 07/03/23, за умовами якого ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» отримало право вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за договором №3451004054-159886, що підтверджується договором про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги, актом прийому-передачу реєстру боржників, реєстром боржників, в якому під №3360 значиться [PERSON] (розмір заборгованості за договором №3451004054-159886 становить 2546,00 грн.) актом зарахування зустрічних вимог, (а.с. 30-37, 43-48). 26.07.2024 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір факторингу №26-07/2024, за умовами якого ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» отримало право вимоги до відповідача за договором № 4423286, що підтверджується самим договором, актом приймання-передачі реєстру боржників, квитанцією про сплату коштів у сумі 3310395,81 грн. за відступлення права вимоги, реєстр боржників, у якому під № [NUMBER] значиться [PERSON] (заборгованість за договором № 4423286 становить 43000,00 грн.) (а.с. 49-67). 28.08.2025 між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір факторингу №28-28/25, відповідно до якого ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» отримало право вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за договором №3451004054-159886, таким чином позивач отримав право вимоги до відповідача за вказаним договором, що підтверджується самим договором, реєстром боржників, у якому під № 1769 значиться [PERSON] (заборгованість за договором №3451004054 становить 7538,00 грн.), актом прийому-передачі реєстру боржників, актом зарахування однорідних вимог (а.с. 67-83). Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. В частині 1 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно з ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»(в редакції чинній на день виникнення правовідносин) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Згідно з ч.12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті ч.12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» ч.3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Як регламентовано в ч.6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановленихст.11 цього Кодексу. Зобов`язання, згідно зі ст.526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того, ч.2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За загальним принципом кожна сторона цивільного спору зобов`язана суду довести свою позицію. Дослідивши всі надані сторонами докази у їх сукупності, суд зазначає наступне. На підтвердження укладення із [PERSON] кредитних договорів представником позивача надано копії самих договорів, графіків платежів, копію паспорту договору та копію одноразового ідентифікатора для підпису, копію квитанції ТОВ «Універсальні платіжні рішення», копію довідки ТОВ «Елаєнс». У той же час не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що відповідач дійсно отримав грошові кошти у сумі 10000,00 грн. та 2000,00 грн. відповідно за кожним із договорів, про які заявляє представник позивача, що картка, на яку кошти було перераховано, емітована саме на ім`я [PERSON] . Так, на підтвердження факту зарахування суми 10000,00 грн. у матеріалах справи є лише копія ТОВ «Універсальні платіжні рішення», проте із нею суд не може достовірно встановити, чи дійсно картка, на яку кошти перераховано, належить відповідачу, чи дійсно ці кошти перераховано у рахунок надання кредиту первісним кредитором, адже у призначенні платежу така інформація не зазначена, та довідка ТОВ «ФК «Елаєнс», які суд не може розцінювати як належні та допустимі докази, які б підтверджували факт зарахування коштів відповідачу на його рахунок. Надані представником позивача розрахунки заборгованості не є первинними документами, які б підтверджували отримання коштів, користування ними, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належними доказами наявності заборгованості. Ці розрахунки є документами, що складені самими кредиторами, а, відтак, інформація зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких розрахунки були складені, не можуть бути доказами наявності заборгованості за договорами, на яких наполягає представник позивача. Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75 передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками є належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором і ці докази мають знаходитися у кредитора, в тому числі нового, до якого перейшли права та обов`язки попередника. В той же час, розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 № 6-16цс15, через що суд не може покласти в основу рішення у справі зазначений вище розрахунок заборгованості, оскільки з нього неможливо встановити формування заборгованості та її складові, суми погашеного позичальницею тіла кредиту та відсотків по платіжному періоду. Тобто, наданий позивачем розрахунок не є належним доказом суми заборгованості, в розумінні положень ч.1 ст. 77 ЦПК України. Верховний Суд відзначає, що виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц). Отже, виписки з особових рахунків є документом, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору, позики або надання фінансової допомоги тощо. Як вбачається із матеріалів справи, представником позивача не надано доказів на підтвердження зарахування наданих згідно кредитних договорів коштів на банківський рахунок відповідача (реквізити банківської платіжної картки), не доведено фактичного користування відповідачем кредитними коштами, клопотань про витребування необхідних документів для підтвердження зарахування коштів та розміру заборгованості до суду у встановлені законодавством строки не подано, а відтак відсутні підстави задоволення позовних вимог ТОВ «Факторинг Партнерс». У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed