Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась 30 вересня 2025 року до Довгинцівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Товарна біржа «Нерухомість Н» та просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між нею та відповідачами, який зареєстрований 30.09.2000 року на Товарній біржі «Нерухомість Н». 03 жовтня 2025 року позовну заяву було залишено без руху до усунення недоліків (а.с.25-26). 28.11.2025 року до суду надійшло клопотання позивача на виконання ухвали суду (а.с 27-28). На підставі ухвали суду від 28 листопада 2025 року позов при прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач та представник позивача звернулись до суду з заявою, згідно з якої просять проводити розгляд справи за їх відсутності, просили задовольнити у повному обсязі позовні вимоги. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, не повідомили причини неявки, відзиву не подали. Третя особа Товарна біржа «Нерухомсть Н» про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, не повідомила причини неявки, пояснення у справі не подала. З огляду на вимоги частин першої та третьої статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У судовому засіданні суд встановив обставини та визначив відповідні їм правовідносини. 30.09.2000 між позивачем та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, предметом якої була квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.1 8). Договір купівлі-продажу нерухомого майна, після його укладення, був зареєстрований у КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 30.09.2000, про що здійснено запис у реєстрі № 6942,6943 (а.с. 18-19). При укладенні договору купівлі-продажу сторонам було роз`яснено, що він має законну силу, не потребує подальшої реєстрації в нотаріальній конторі. У самому тексті договору вказано, що згідно зі ст. 15 Закону України від 10.12.1991 «Про товарну біржу», даний Договір зареєстрований у Товарній біржі «Криворізька» та не підлягає нотаріальному посвідченню. Угода купівлі-продажу нерухомого майна, що була укладена на Придніпровській товарній біржі, відповідала умовам діючого законодавства, що діяло на час укладення угоди. Товарна біржа мала право посвідчувати угоду купівлі-продажу нерухомого майна і в подальшому вона нотаріальному посвідченню не підлягала. У статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. У статті 16 ЦК України проголошує, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про товарну біржу», товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. У частині 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» передбачено, що зареєстровані на біржі угоди не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Крім того, ст. 2 зазначеного Закону, основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. Згідно із ст. 45 ЦК України (в редакції від 1963 року, яка діяла на момент укладення Договору), недодержання форми угоди, яку вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Згідно із ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції від 1963 року), якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Також, відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК України (в редакції від 1963 року) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачене законом чи договором. Суд, зважаючи на ч. 2 ст. 219 ЦК України, може визнати правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню перешкоджала обставина, яка не залежить від її волі. При цьому, відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд має право визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Також у ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором купівлі-продажу, з урахуванням ст. 655 ЦК України, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Сторони під час укладення договору купівлі-продажу виконані усі вимоги ст. 655 ЦК України, волевиявлення учасників угоди було вільне, відповідало внутрішній волі сторін; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, сторонами сплачено повністю всю суму за домовленістю сторін, покупець зареєстрував право власності в органах БТІ за собою. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України , якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За положеннями частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.07.1978 №3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1992 №13 та від 25.05.1998 №15) було роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак, це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди, або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Отже, з огляду на викладене, аналізуючи докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] потрібно задовольнити, тому що право власності на квартиру було набуто відповідно вимог закону та договір купівлі-продажу містив всі істотні умови договору, був направлений на реальне настання наслідків. Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані із зверненням до суду.

Outcome: approved