Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач звернулась до суду із позовом до відповідачів в якому вказує, що у 2008 році вона влаштувалась на роботу в ТОВ «Інтерпласт», а пізніше, у 2012 року, в ТОВ «Технік-сервіс», засновником яких був громадянин Литовської республіки [PERSON] . У цей період у позивачки та [PERSON] склались романтичні стосунки та з 2012 року вони почали проживати у фактичних шлюбних стосунках. Попередній шлюб позивачки було розірвано судом у цьому ж, 2012 році. Позивач вказує, що зі слів [PERSON] , його попередній шлюб також було розірвано та після розірвання шлюбу він виїхав з Литви на проживання до України. В період 2012 - 2014 років позивач, разом із [PERSON] та її донькою від першого шлюбу [PERSON] , проживали у м. Луганськ. З початком збройної агресії російської федерації у 2014 році, вони переїхали на проживання до м. Київ, а згодом, у 2015 році, до м. Чернівці. Оскільки їм сподобалось місто, вони вирішили придбати тут житло та залишитись на постійне проживання. 12.07.2016 року приватним нотаріусом Кашул Н. Д. посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 31,50 кв.м., житловою - 9,90 кв.м. по [ADDRESS] . Згідно їхньої домовленості право власності на придбаний нами житловий будинок зареєстровано на ім`я [PERSON] . Оскільки житловий будинок був не досить придатний до проживання, позивач із [PERSON] здійснили в ньому ремонтні роботи, придбали меблі, техніку та предмети домашнього вжитку. Все це, та утримання будинку здійснювали за спільні кошти. [INFO] у позивачки та [PERSON] народився син - [PERSON] . [INFO] , внаслідок хронічної ішемічної хвороби серця, [PERSON] помер. Разом із тим, за життя [PERSON] склав заповіт на ім`я їхнього сина - [PERSON] на все належне йому нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] включаючи житловий будинок або його частки, земельну ділянку (земельні ділянки) чи її (їх) частки та всі і будь-які речові права на вказане нерухоме майно. Разом із тим, із 2014 року по день смерті [PERSON] , шлюб між ним та позивачем укладено не було. Зазначає, що через півроку після смерті [PERSON] та звернення до нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом, позивачці стало відомо, що спадкоємцями після його смерті, крім їхнього спільного сина [PERSON] є ще його дружина [PERSON] та сини [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що їй було відомо про існування синів [PERSON] , оскільки вони неодноразово приїжджали в Україну, однак наявність дружини [PERSON] , стало для позивача несподіванкою, оскільки покійний [PERSON] завжди казав, що його шлюб із першою дружною розірвано. Вищевикладені обставини свідчать про те, що покійний [PERSON] та [PERSON] не проживали однією сім`єю та не вели спільного господарства принаймні з 2008 року. Відтак придбаний у 2016 році будинок по [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю вказаного подружжя. Враховуючи, що за вказаних умов, [PERSON] , як дружина, володіє формальним правом спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно, спільний син [PERSON] та позивачки не може у повному обсязі набути право власності на таке спадкове майно, що є порушенням його прав. Відтак просить суд ухвалити рішення, яким визнати житловій будинок [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] та визнати за [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом право власності на вказаний житловий будинок. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , надіслали до суду відзив на позов, у якому вказують, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 24.08.1985 року у відділі запису актів цивільного стану Молетайського району, запис акту № 112. Даний шлюб не було розірвано ніколи, аж до смерті [PERSON] . У шлюбі народилось двоє синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За спільним рішенням подружжя в 1996 році [PERSON] виїхав до України для ведення бізнесу, де заснував дві компанії та постійно працював там для їх розвитку. Так дійсно, більшу частину часу [PERSON] проводив в Україні. Разом із тим, його дружина [PERSON] неодноразово відвідувала його в Україні, приїжджала на певний час, зокрема під час хвороб чоловіка. Вони постійно перебували у контакті засобами мобільного зв`язку та через месенджери. Після вторгнення російської федерації до [PERSON] , [PERSON] на деякий час повернувся до Литви, де, в тому числі, проходив лікування. Через деякий час, він знову поїхав до України та зупинився у Києві у свого друга [PERSON] . Оскільки дружина друга [PERSON] була родом із [PERSON] , вони всі вирішили переїхати до Чернівців, де [PERSON] орендував житло. У 2016 році [PERSON] та [PERSON] вирішили придбати житло у м. Чернівці. З ремонтом житла допомагав син [PERSON] . Наголошують, що дружина [PERSON] відвідувла [PERSON] в Чернівцях, проживала у будинку по [ADDRESS] . Була поруч із ним коли він хворів та лікувався. Разом із тим, після 2019 року, у зв`язку із введеними карантинними обмеженнями, вона більше не їздила в Україну. Натомість [PERSON] приїздив до Литви, де вони як, зазвичай, спільно проживали та проводили свята усією сім`єю. Наголошують, що позивачка вводить суд в оману, стверджуючи, що шлюб [PERSON] з [PERSON] фактично розпався, шо вони не жили як сім`я і не вели спільне господарство з 2008 року. Ці обставини абсолютно не відповідають дійсності. Хоча з чоловіком вони більшу частину часу жили окремо, однак постійно спілкувалися по телефону, через мобільні додатки. Останні кілька років вони часто говорили про те, що він повернеться жити до [PERSON] . Про те, що [PERSON] мав службовий роман і має неповнолітнього сина, дружина [PERSON] дізналася лише після смерті чоловіка, отримавши документи з суду. Наголошує, що під час останнього візиту до України в листопаді 2019 року вона мешкала в будинку по [ADDRESS] , який вони з [PERSON] придбали за спільні сімейні кошти. У будинку не було жіночих чи дитячих речей, одягу. Вона не запідозрила, що в будинку, крім її чоловіка, хтось живе. Таким чином відповідачі заперечують про те, що вищевказаний житловий булинок є особистою власністю [PERSON] , оскільки таке майно придбано ним у шлюбі, внаслідок спільного рішення подружжя та за їхні спільні кошти, відтак є спільним майном подружжя. Враховуючи викладене просять суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У відповіді на відзив позивач вказала, що дійсно, в листопаді 2019 року [PERSON] захворів та вона просила його сина [PERSON] аби той приїхав та забрав батька до [PERSON] на лікування. Останній погодився, однак вказав, що приїде із матір`ю [PERSON] та попросив аби [PERSON] з неповнолітньою дитиною на деякий час покинула будинок. Позивач погодилась та деякий час не проживала у подинку по [ADDRESS] . Однак це не свідчить про відсутність фактичних шлюбних стосунків між нею та [PERSON] . 2. Рух справи у суду, заяви (клопотання) учасників справи. 24.04.2025 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 07.05.2025 року було задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону України громадянином Республіки Литви, [PERSON] . Ухвалою суду від 02.10.2025 року задоволено клопотання відповідачів про продовження строку на подання відзиву. Ухвалою суду від 17.12.2025 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач та її представник в судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним у позові, позивач додала, що під час їхнього спільного проживання із [PERSON] , вона була впевнена та переконана, що він не перебуває у шлюбі. Коли вони проживали у Києві, друг [PERSON] також неодноразово стверджував про те, що останній не перебуває у шлюбі. Наголошує, що вони жили як подружжя близько 10 років та [PERSON] мав намір передати житловий будинок у спадок їхньому спільному сину. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачі та їх представник в судове засідання не з`явились, однак надіслали до суду заяву з проханням справу розглянути без їхньої участі, позовні вимоги не визнають, враховуючи викладене у письмових заявах по суті справи, просять відмовити у задоволенні позову. Представник служби у справах дітей Чернівецької міської ради надіслав до суду заяву з проханням справу розглянути без його участі на розсуд суду, врахувавши при цьому інтереси неповнолітньої дитини. Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Кашул Наталія Дмитрівна надіслала до суду заяву з проханням справу розглянути за її відсутності. Аналіз обставин у цілому дає підстави констатувати, що сторони по-різному оцінюють характер сімейних та майнових відносин спадкодавця. Позивачка посилається на тривале спільне проживання з [PERSON] однією сім`єю, спільне ведення господарства та придбання і утримання будинку за його особисті кошти, вказуючи при цьому на фактичний розпад його шлюбу з відповідачкою [PERSON] . Відповідачі, навпаки, наполягають на тому, що шлюб спадкодавця з [PERSON] був чинним до дня смерті, подружжя підтримувало сімейні стосунки, а спірний будинок придбано у шлюбі за спільною згодою та кошти. Зазначені обставини зумовили виникнення конфліктного правовідношення між спадкоємцями, оскільки поєднання чинного зареєстрованого шлюбу спадкодавця з однією особою та його тривалих фактичних сімейних відносин з іншою створило правову невизначеність щодо належності спірного майна. Різне тлумачення сторонами характеру сімейних зв`язків, джерел набуття та користування будинком безпосередньо впливає на обсяг прав кожного з учасників спадкових і майнових правовідносин та є підставою для судового втручання з метою врегулювання цього конфлікту. Відтак основною причиною виникнення спору між сторонами є різне розуміння та оцінка сторонами правового режиму житлового будинку, набутого спадкодавцем під час чинного зареєстрованого шлюбу за наявності його одночасних фактичних сімейних відносин з позивачкою. Отже суду необхідно встановити чи належить придбане під час шлюбу майно до особистої власності покійного [PERSON] , що, у свою чергу підтвердить чи спростує наявність у неповнолітнього [PERSON] права власності на весь обсяг спадкового майна у виді вищевказаного будинковолодіння, який належить йому успадкувати за заповітом. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності у своїй сукупності, встановив такі обставини, які мають значення для вирішення спору. Встановлено, що рішенням Артемівського районного суду міста Луганська від 15.06.2012 року шлюб між позивачкою [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Встановлено також, що [PERSON] є засновником ТОВ «Інтерпласт», зареєстрованого в Україні 22.09.1999 року та ТОВ «Техніка-сервіс», зареєстроване 13.09.2000 року. Як встановлено із копії трудової книжки позивачки [PERSON] , із 2008 року вона прийнята на роботу в ТОВ «Інтерпласт», а у 2012 році до ТОВ «Техніка-сервіс», тобто до підприємств, які належали [PERSON] , де працювала, в тому числі на посаді директора, до 2017 року. З 2017 року працює у Чернівецькій міській раді. 12.07.2016 року приватним нотаріусом Кашул Н. Д. посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок загальною площею 31,50 кв.м., житловою - 9,90 кв.м. по [ADDRESS] . Згідно квитанцій ЧОУ АТ «Ощадбанк», [PERSON] здійснював оплату житлово комунальних послуг, зокрема послуг електропостачання за адресою [ADDRESS] у період із 2018 по 2024 рік. Одна із квитанцій, за квітень 2025 року, свідчить про те, що оплату таких послуг здійснила [PERSON] . [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , як це вбачається із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.12.2017 року та витягу з державного реєстру актів цивільного стну № 00021235278 від 19.10.2018 року. Згідно з витягу з реєстру територіальної громади № 2025/002956905 від 03.03.2025 року, а також довідки № 7726-5000411580 від 07.07.2017 року встановлено, що місце проживання [PERSON] зареєстровано по [ADDRESS] із 02.03.2018 року, де вона фактично і проживає. За тією ж адресою зареєстрована її донька від першого шлюбу [PERSON] та син [PERSON] . Як на підтвердження своїх доводів, позивач посилається на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року у справі а № 600/2294/21, де було встановлено, що у зв`язку з подіями 2014 року, а саме збройною агресією Російської Федерації, позивач був змушений виїхати з м. Луганська до м. Чернівці, де з 2016 року, проживає в належному йому і особисто збудованому будинку за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним проживають його громадянська дружина - [PERSON] , її дочка [PERSON] , [INFO] , і їх спільний син - [PERSON] , [INFO] , які находяться на його утримані». Разом із тим, суд відкидає такі докази позивача, адже судовим рішенням не було встановлено вказані обставини. Натомість такі пояснення надавав сам позивач [PERSON] , однак вони не були об`єктом дослідження та не підлягали встановленню у справі. Крім того, у вказаному судовому рішенні (п.5.7) було констатовано, що 19.03.2021 року посадовою особою ДМС України в Чернівецькій області Вілджюнасу Вірмантасу було заборонено в`їзд в Україну станом на 3 роки. Як встановлено із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.08.2024 року, [PERSON] помер. Його тіло, відповідно до дозволу № 52-6992вих-24 від 17.07.2024 року було видано [PERSON] . Разом із тим, як це встановлено із заповіту від 13.11.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Лірниченко Н.М., [PERSON] на випадок його смерті, все належне йому нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] включаючи житловий будинок або його частки, земельну ділянку (земельні ділянки) чи її (їх) частки та всі і будь-які речові права на вказане нерухоме майно за цією адресою, що будуть йому належати на день смерті за законом і на які він за законом матиме право, заповів своєму синові - [PERSON] . Після смерті [PERSON] , [PERSON] , діючи від імені та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про права на спадщину за заповітом на будинковолодіння по [ADDRESS] . Однак, окрім позивачки, яка діяла в інтересах сина, до нотаріуса, із заявами про прийняття спадщини звернулись також і відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як встановлено із копій свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.06.1987 року та серії [NUMBER] від 24.12.1992 року, [PERSON] та [PERSON] є синами [PERSON] та [PERSON] . Що ж стосується [PERSON] , то як вбачається із копії свідоцтва про укладення шлюбу № [NUMBER] від 24.08.1985 року, вона є дружиною покійного [PERSON] . Шлюб зареєстровано 24.08.1985 року у відділі РАГСу Молетського району Литовської ССР, актовий запис № 112. Відповідно до довідки з реєстру населення ДП «Регістру Центрас» № GR.3A-472-2 від 01.10.2025 року, [PERSON] помер [INFO] перебуваючи у шлюбі із [PERSON] . Як встановлено із свідоцтва, виданого 19.09.2024 року приватним нотаріусом 25 нотаріальної контори м. Вільнюса, після смерті [PERSON] , його спадок прийняли: дружина - [PERSON] , син - [PERSON] та син - [PERSON] . На виконання ухвали про витребування доказів, ДПС України надало інформацію щодо перетину кордону громадянином Литоовської Республіки [PERSON] . Встановлено, що з 2017 по 2020 рік останній перетинав кордом у напрямку виїзду з України 11 разів та у напрямку в`їзду, теж 11 разів. Періоди відсутності на території України були різними по тривалості, однак короткостроковими, від декількох годин до 13 днів. Разом із тим, відомості про перетин кордону з 25.11.2020 по день його смерті вітсутні. Невстановленим залишається і обставини заборони в`їзду [PERSON] на територію України, а саме чи був він видворений за її межі, якщо так, то скільки часу перебував за кордоном, коли повернувся, тощо. Із копії закордонного паспорта [PERSON] встановлено також, що вона перебувала в Україні з 08.11.2019 року по 27.11.2019 року. На підтвердження своїх посилань, [PERSON] додає роздруківки скріншотів із месенджера Viber, із яких встановлено, що у 2021-2022 роках між абонентами неодноразово відбувались телефонні розмови, в тому числі і засобами відеозвязку. Разом із тим встановити достеменних абонентів не виявляється можливим, оскільки телефонний номер не записаний (не позначений іменем). Досліджено судом і скріншоти із месенджера Viber, де наявна переписка із абонентом «Virmantas». На переконання суду, такий доказ є достовірним, такий, який підтверджує переписку між [PERSON] та [PERSON] . Зміст повідомлень різний. У деяких [PERSON] вітає [PERSON] з днем народження, шкодує, що в даний час не може бути поруч, незважаючи на бажання бути разом. [PERSON] теж шкодує що він зараз не поруч. [PERSON] також шкодує, що в житті все так склалось. Він дуже б хотів повернутись до [PERSON] , до [PERSON] і до онуків, а тому стверджує, що по закінченню роботи, повернеться в Литву, просить вибачення, просить телефонувати йому, розпитує про новини, про дітей, маму, про те чим займається [PERSON] , обіцяє найближчим часом приїхати, придбати їй автомобіль, просить ще трохи потерпіти, ділиться новинами, роздумами та переживаннями. Крім того, судом досліджено також і копії фотографій, на яких зображений [PERSON] у колі сім`ї та друзів, разом із дружиною на весіллі сина. Судом досліджено також і скріншот із месенджера Viber із перепискою [PERSON] , сина [PERSON] із позивачкою. Вона запитує чи [PERSON] і [PERSON] є подружжям, оскільки сам [PERSON] казав йому, що це не так. Якщо це не так, то чому їй не можна приїжджати на вул [PERSON] (до помешкання [PERSON] ). Ігнас відповів, що між його батьками (Вірмантасом і [PERSON] ), вже більше 10 років нічого немає. Однак наразі вони (сини) разом із мамою планують приїхати з Литви до батька в Чернівці. Вказує, що його мама нічого не знає про життя батька в Україні та він просить, щоб нічого і не дізналась. Вони приїдуть на тиждень і більше не приїдуть, а тому просить допомоги у тому, щоб мама не дізналась про позивачку. Переписка датована 09.11.2019 року. 4.Норми права, які застосував суд, мотиви з яких виходив суд та оцінка та висновки суду Відповідно до ст. ст. 31, 35 Договору між Україною і Литовською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, право власності на нерухоме майно визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться нерухоме майно. Право успадкування нерухомого майна регулюється законодавством Договірної Сторони, на території якої майно знаходиться. Отже, відповідно до міжнародно-правових зобов`язань, які взяла на себе Україна за вказаним договором, питання, які стосуються спадкування нерухомого майна, а також підстав для набуття, зміни чи припинення права власності на нерухоме майно, реалізації прав та обов`язків щодо нього, та інших загальних питань, безпосередньо пов`язаних із володінням, користуванням та розпорядженням цим майном, регулюються законодавством України. Разом із тим, вказані умови даного договору не розповсюджуються на абсолютно всі випадки, які пов`язані із реалізацією майнових прав. Договір містить окремі положення, які уточнюють, доповнюють, конкретизують та індивідуалізують питання реалізації певного права, залежно від предмету правового регулювання та режиму майна. Так, відповідно до ч. 2 ст. 26 Договору («Особисті та майнові правовідносини подружжя»), якщо один з подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території іншої Договірної Сторони і притому вони обоє мають одне і те ж громадянство, то їх особисті та майнові правовідносини визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, громадянами якої вони є. Таким чином, якщо правовідносини, які склались між їх учасниками є сімейними, пов`язані із реалізацією майнових прав та обов`язків подружжя, що включає в себе, зокрема, питання про правовий режим майна, набутого під час шлюбу, такі правовідносини визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, громадянами якої вони є, тобто положеннями сімейного законодавства Литовської республіки. Окрім вищевказаного договору, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, регулюється ЗУ «Про міжнародне приватне право». Так, відповідно до п.2 ст. 1 Закону, іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави; Статтею 4 Закону встановлено, що право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Пунктом 3 статті 1 Закону визначено, що колізійна норма - норма, що визначає право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом. Статтею 61 Закону встановлено, що подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться. У разі відсутності вибору права подружжям майнові наслідки шлюбу визначаються правом, яке застосовується до правових наслідків шлюбу. Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. (ст. 61 Закону) Частиною 1 ст. 16 Закону визначено, що особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Таким чином можна констатувати, що [PERSON] та [PERSON] , є громадянами Литовської республіки та уклали шлюб за законами цієї держави. За життя останнього, подружжя у добровільному порядку не обирало будь-якого права для подальшого регулювання майнових наслідків шлюбу, відтак застосуванню підлягає особисте право кожного, як подружжя, тобто право держави, громадянами якої вони є Литовської республіки. Відтак, з питань, які стосуються правового режиму майна подружжя, враховуючи, що відповідачем у справі є один із його учасників, громадянка Литовської Республіки, застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу Литовської республіки (далі - «ЦК ЛР»). Статтею 8 вказаного Закону визначено також, що особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтуванні своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм. У своєму відзиві на позов, відповідачі посилаються на норми ЦК ЛР. Зміст наведених норм перекладено на українську мову належним перекладачем, який уповноважених на здійснення такого перекладу, відтак суд знаходить їх належними до застосування. Так, стаття 3.82 Цивільного кодексу Литовської Республіки передбачає, що якщо подружжя не уклало шлюбний договір, на їхнє майно поширюється режим спільної сумісної власності, який передбачений законом. Відповідно до частини 1 статті 3.87 ЦК ЛР, встановлений законом правовий режим майна подружжя означає, що майно, набуте подружжям після укладення шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. З урахуванням принципу рівноправності подружжя, частки майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, є рівними, незалежно від розміру їх доходів або характеру діяльності (частина 1 статті 3.117 ЦК ЛР). Відповідно до частини 1 статті 3.88 ЦК ЛР, загальною спільною власністю подружжя визнається: майно, набуте після укладення шлюбу обома подружжям або одним з них; доходи та плоди, отримані від майна, що є особистою власністю подружжя; доходи, отримані від спільної діяльності обох подружжя, та доходи, отримані від діяльності одного з подружжя, за винятком коштів, необхідних для професійної діяльності подружжя; компанія та доходи, отримані від її діяльності або іншого бізнесу, якщо обоє подружжя почали займатися бізнесом після укладення шлюбу. Якщо до укладення шлюбу компанія належала на праві власності одному з подружжя, то спільною сумісною власністю подружжя після укладення шлюбу є доходи, отримані від діяльності компанії або іншого бізнесу, та збільшення вартості компанії (бізнесу); доходи, отримані після укладення шлюбу від трудової або інтелектуальної діяльності подружжя або одного з них, дивіденди, а також пенсії, допомоги та інші виплати, за винятком цільових виплат (відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю, а також відшкодування моральної шкоди, отримана цільова матеріальна допомога, призначена тільки одному з подружжя, та інше). Відповідно до частини 1 статті 3.89 ЦК ЛР, особистою власністю подружжя визнається майно: окремо придбане обома подружжям до укладення шлюбу, подароване або успадковане подружжям після укладення шлюбу, якщо в договорі дарування або заповіті не зазначено, що майно передається у спільну сумісну власність подружжя; предмети особистого користування подружжя (взуття, одяг, інструменти для професійної діяльності); права інтелектуальної та промислової власності, за винятком доходів, отриманих інтелектуальної діяльності; кошти та речі, необхідні для особистого бізнесу одного з подружжя, за винятком коштовних речей, призначених для бізнесу, яким займаються обоє подружжя спільно; кошти, отримані одним із подружжя як відшкодування шкоди або інше відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я та моральної шкоди, цільова матеріальна підтримка інші виплати, що стосуються виключно особи того з подружжя, який їх отримав, права, які можуть бути передані іншим особам; майно, придбане одним із подружжя за особисті кошти або кошти, отримані від реалізації майна, що належить йому на праві особистої власності, якщо під час придбання цього майна б чітко виражено волю подружжя придбати майно на праві особистої власності. Таким чином, норми цивільного законодавства Литовської республіки, як і норми українського законодавства, закріплюють доктрину спільності майна подружжя, якщо воно набуто під час шлюбу, тож аби довести зворотнє, необхідно довести перед судом належність майна до особистої власності одного із подружжя. У іншому ж випадку, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Статтею 7 ЗУ «Про міжнародне приватне право» встановлено, що при визначенні права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Відтак, враховуючи суміжність концепції спільності майна подружжя набутого у шлюбу, яке закріплено у законодавстві обох країн, суд вважає за можливе тлумачити такі норми із посиланням на практику національних судів України. Згідно із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 р. у справі № 771/2302/18, «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.» Нормами національного законодавства, як і законодавства Литовської Республіки визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Звертаючись до суду із даним позовом та

Outcome: dismissed