Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

ТОВ «Діджи Фінанс» через свого представника Романенка М.Е. звернулося до Лисянського районного суду Черкаської області з позовною заявою до [PERSON] , у якій просить стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором № 103985450 від 25.05.2021 року у розмірі 21400,00 грн., з яких:заборгованість за тілом кредиту - 5000,00 грн., заборгованість за процентами - 16400,00 грн., а також просить стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.05.2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 103985450, за умовами якого кредитодавець надав відповідачу грошові кошти в розмірі 5000,00 грн., на строк 28 днів, дата повернення кредиту 22.06.2021 року, денна процентна ставка 1,00%, орієнтовна загальна вартість кредиту 6400,00 грн.. 14.09.2021 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Мілоан» укладено Договір факторингу № 08Т, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» зобов`язується відступити ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Мілоан» за плату на умовах, визначених цим Договором. Після відступлення права вимоги відповідачем не здійснено сплати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, в результаті чого він допустив заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача разом із судовими витратами. Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 03.10.2025 року цивільну справу № 700/949/25, провадження № 2/700/525/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», представник позивача - адвокат Романенко Михайло Едуардович до [PERSON] про стягнення заборгованості направлено зп підсудністю до Калинопільського районного суду Черкаської області. Ухвалою Калинопільського районного суду Черкаської області від 27.10.2025 року відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Ухвалою Калинопільського районного суду Черкаської області від 10.11.2025 року відмовлено представнику заявника адвокату Михайлюк Анжелі Романівні у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 21.11.2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Михайлюк А.Р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона просить суд відмовити у задоволенні позову, а судові витрати у розмірі 12000,00 грн. покласти на позивача. Вважає, що в матеріалах справи відсутні докази підписання кредитного договору № 103985450 від 25.05.2021 року, оскільки договір повинний містити електронний цифровий підпис або електронний підпис одноразовим ідентифікатором сторони, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надісланий іншій стороні цього договору (позикодавцю). Також матеріали справи не містять доказів надання відповідачу кредитних коштів за вказаним договором за зазначеним ним реквізитами. Вказує, що до позовної заяви на підтвердження перерахунку коштів відповідачу, до договору № 103985450 від 25.05.2021 року долучено копію платіжного доручення № 27978547 від 17.05.2021, підписаного невідомою особою скріплене печаткою ТОВ «МІЛОАН» про нібито перерахування коштів на картку № [NUMBER] без зазначення картки отримувача та яке не містить відомостей про фактичне проведення фінансовою установою відповідного платежу. Відповідач є військовослужбовцем, а тому звільнений від нарахування відсотків за користування кредитом згідно з ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вказує, що для відступлення права вимоги необхідним є існування самого зобов`язання, за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог, а договір № 103985450 від 25.05.2021 року не є укладеним між [PERSON] та ТОВ «Мілоан», тому відсутні підстави вважати, що ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права вимоги на підставі укладених договорів факторингу. 25.11.2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій вона просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що 25.05.2021 року за власним волевиявленням, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, відповідачем в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» за адресою: https://miloan.ua/ подано заявку на отримання кредиту № 103985450, яка знаходиться у власному кабінеті відповідача на вказаному веб-сайті Товариства. Відповідачу було направлено електронним повідомленням (SMS) на номер телефону [NUMBER] , який особисто вказаний відповідачем у договорі про споживчий кредит № 103985450 від 25.05.2021 року, одноразовий ідентифікатор F26279, при введенні якого відповідач підтвердив прийняття умов договору. Вказує, що договір про споживчий кредит № 103985450 від 25.05.2021 року з додатками до нього, було підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, чим підтверджено укладання між відповідачем та первісним кредитором такого правочину в електронній формі, оскільки без здійснення входу на сайт кредитора: https://miloan.ua/ за допомогою логіну та пароля до особистого кабінету, внесення своїх персональних даних, номера телефону та електронної пошти, договір з додатками до нього між сторонами не було би укладено. Щодо тверджень представника відповідача щодо недоведеності та відсутності доказів перерахунку коштів на рахунок відповідача посилаючись на ч. 2 ст. 29 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» зазначає, що наявна в матеріалах справи копія платіжного доручення № 27978547 від 25.05.2021 року є належним та допустимим доказом на підтвердження перерахування первісним кредитором кредитних коштів відповідачу на умовах визначених договором про споживчий кредит № 103985450 від 25.05.2021 року. Щодо тверджень відповідача про неправомірність нарахування відсотків зазначає, що на підтвердження законності нарахування розміру заборгованості, позивачем до позовної заяви було долучено відомість про щоденні нарахування та погашення за договором про споживчий кредит № 103985450 від 25.05.2021 року, яка сформована, підписана та надана первісним кредитором. Вказує, що заборгованість за відсотками становить 16400,00 грн. (відповідно до п. 1.5.2. договору нараховано 1400,00 грн. + відповідно до п. 1.6 договору нараховано 15000,00 грн. = всього 16400,00 грн.). Вказує, що у спірному випадку строк кредитування пролонговувався та максимально міг бути продовженим на 60 днів (до 21.08.2021), а тому проценти за користування кредитом слід нараховувати на 30 днів (строк початкового кредитування) + 60 днів (продовження строку кредитування на стандартних (базових) умовах). Враховуючи, що в договорі сторонами був обумовлений строк нарахування відсотків, а саме відсотки нараховуються до дня повного погашення заборгованості за кредитом, оскільки на даний момент заборгованість по кредиту погашена не була, вважає, що первісним кредитором обґрунтовано були нараховані відсотки за період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення, тому позовні вимоги в цій частині також підлягають до задоволення. Щодо тверджень представника відповідача про те, що позивачем не надано доказів належного відступлення прав вимоги від первісного кредитора вказує, що на підтвердження відступлення первісним кредитором права вимоги до відповідача на користь позивача до позовної заяви були додані наступні докази: копія договору факторингу № 08Т від 14.09.2021 року разом із затвердженими шаблонами передачі інформації по кредитному портфелю; витяг із додатку № 1 до договору факторингу № 08Т від 14.09.2021 року (реєстр прав вимоги) в якому міститься інформація виключно щодо заборгованості відповідача; копія платіжних інструкцій за договором факторингу № 08Т від 14.09.2021 року. Також зазначає, що договір факторингу не визнаний недійсним у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена ст. 204 ЦК України, не спростована. 02.12.2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких вона просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 10.12.2025 року поновлено позивачу пропущений процесуальний строк на подання клопотання про витребування доказів у справі та витребувано в Банка-емітента АТ КБ «ПриватБанк» наступну інформацію: чи емітувалась на ім`я [PERSON] платіжна картка № [NUMBER] хх-хххх-хх16; виписку про рух грошових коштів по картковому рахунку № [NUMBER] хх-хххх-хх16 за період з 25.05.2021 по 30.05.2021 з відображенням часу зарахування коштів; інформацію щодо номеру телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № [NUMBER] хх-хххх-хх16 за період з 25.05.2021 по 30.05.2021; ідентифікаційні дані власника картковово рахунку № [NUMBER] хх-хххх-хх16, у тому числі, прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, серію та номер паспорта, адресу місця проживання, контактні дані (номер телефону, адреса електронної пошти тощо) та усі інші наявні відомості щодо [PERSON] .. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Оскільки в судове засідання сторони не з`явились, суд відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до приписів ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 1, 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків. За правилом ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Положеннями ч. 1 ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У ч. 1 ст. 514, ч. 1 ст. 516 ЦК України зазначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За правилом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно вимог ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. За змістом ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, у приписах ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - цедомовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. За правилом ч. 1 ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). За змістом ч.ч. 3, 4, 6, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону, заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону, вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко розяснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці розяснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. За змістом ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг укладається виключно в письмовій формі: у паперовому вигляді; у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 вказав, що важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Судом встановлено, що 25.05.2021 року [PERSON] оформлено анкету-заяву на кредит № 103985450 на сайті: miloan.ua, в якій вказані його персональні дані, як позичальника, визначена сума кредиту 5000,00 грн, строк кредитування 28 днів з 25.05.2021 року по 22.06.2021 року, проценти за користування кредитом 1400,00 грн., сума до повернення 6400,00 грн.. Також 25.05.2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит (індивідуальну частину) № 103985450, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику фінансовий кредит у сумі 5000,00 грн, строком на 28 днів, з 25.05.2021 року по 22.06.2021 року, проценти за користування кредитом 1400,00 грн., орієнтовна загальна вартість кредиту 6400,00 грн.. У п. 2.2.2. Договору визначено, що нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати, наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п. 2.2.3 договору. У п. 2.2.3 Договору, зокрема, визначено, що після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Розмір стандартної (базової) ставки не може бути збільшено Товариством без письмової (такої, що прирівнюється до письмової) згоди позичальника. Виходячи з пунктів 2.3.1.1. та 2.3.1.2. для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил надання фінансових кредитів, але загалом строк кредитування не може перевищувати 60 днів. Пунктом 6.1 договору визначено, що цей кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний, зокрема, через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. У розділі Реквізити сторін в графі позичальник вказано: [PERSON] , ідентифікаційний код: [NUMBER] паспорт [NUMBER] , адресу місця реєстрації, телефон та електронна пошта. В додатку № 1 до договору про споживчий кредит № 103985450 від 25.05.2021 року сторонами визначений графік платежів, згідно з яким позичальник мав повернути суму кредиту з нарахованими відсотками в розмірі 6400,00 грн., з яких 5000,00 грн. - сума кредиту, 1400,00 грн. - проценти за користування кредитом. В додатку № 2 до договору про споживчий кредит № 103985450 від 25.05.2021 року міститься паспорт споживчого кредиту № 103985450, яким передбачено строк продовження кредитування на 3 дні зі сплатою комісії 3,00 % від суми поточного залишку кредиту, на 7 днів зі сплатою комісії 5,00 % від суми поточного залишку кредиту, на 15 днів зі сплатою комісії 10,00 % від суми поточного залишку кредиту. Згідно платіжного доручення № 27978547 від 25.05.2021 року ТОВ «Мілоан» на кредитний рахунок № [NUMBER] було перераховано грошові кошти у розмірі 5000,00 грн, отримувачем зазначено [PERSON] .. З відомостей про щоденні нарахування та погашення, складених ТОВ «Мілоан» вбачається, що визначеним розміром заборгованості по тілу кредиту є 5000,00 грн, по відсоткам 16400,00 грн, загальна сума боргу визначена в розмірі 21400,00 грн.. Відповідно до відомостей наданих АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] емітовано картку № [NUMBER] ( [NUMBER] ), РНОКПП [NUMBER] , серія та номер паспорта [NUMBER] , адреса продивання: [ADDRESS] , тел. [NUMBER] , номер телефону на який відправляється інформація про підтвердження операцій у період з 25.05.2021 по 30.05.2021+380994888340. 14.09.2021 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Мілоан» укладено Договір факторингу № 08Т, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» зобов`язується відступити ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» зобовязується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Мілоан» за плату на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до Витягу з додатку до Договору факторингу № 08Т від 14.09.2021 року, ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги до [PERSON] на загальну суму 21400,00 грн, з яких: 5000,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 16400,00 грн - сума заборгованості за відсотками. Виконання зобов`язання підтверджуєть копіями платіжних інструкцій за договором факторингу № 08Т від 14.09.2021 року. Із наведеного слідує, що позивачем доведено, що між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит № 103985450 в електронній формі із застосуванням верифікації та наданням персональних даних останнього, який був підписаний позичальником з використанням електронного підпису, що підтверджується даними про його введення у електронній системі особи-кредитора, а відсутність відображення безпосередньо в тексті договору символів надісланого позичальнику цифрового підтвердження саме по собі у контексті конкретних обставин цієї справи не може свідчити про не укладення відповідного правочину. До того ж суд враховує доведення фактичного перерахування позичальнику кредитором на виконання умов договору суми кредиту у розмірі 5000,00 грн., яку відповідач мав можливість використовувати у власних потребах. З цих підстав суд вважає необґрунтованими доводи відзиву на позовну заяву про те, що позивач не довів факту укладення з відповідачем кредитного договору та фактичного перерахування позичальнику кредитних коштів, оскільки вони спростовуються платіжним дорученням № 27978547 від 25.05.2021 року про перерахунок коштів позичальнику на рахунок, погоджений сторонами в кредитному договорі, відповідно до якого Банком Платника (ТОВ «Мілоан») є АТ КБ «ПриватБанк», код банку 14360570, а Банк Отримувача Генцер С.М. є: pb, код банку: MASTERCARD, кредитний рахунок № [NUMBER] *16, призначення платежу: кошти згідно договору № 103985450 та даними виписки АТ КБ «ПриватБанк» по картковому рахунку [PERSON] за період з 25.05.2021 по 30.05.2021, що додатково підтверджує наявність правовідносин між сторонами справи згідно укладеного відповідачем кредитного договору. У постанові Верховного Суду від 30.11.2022 року у справі № 334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. За наведених обставин, позивачем надано достатні докази на підтвердження укладення договору про споживчий кредит № 103985450 від 25.05.2021 року та порушення відповідачем умов даного договору, що відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано. Так, за умовами договору про споживчий кредит № 103985450 від 25.05.2021 року було передбачено надання кредитних коштів в розмірі 5000,00 грн., строком на 28 днів. При цьому факт видачі [PERSON] кредитних коштів в розмірі 5000,00 грн. шляхом перерахування на його банківську платіжну картку підтверджений належним доказом. У зв`язку з цим, суд доходить висновку про доведення ТОВ «Діджи Фінанс» факту отримання 25.05.2021 року [PERSON] від ТОВ «Мілоан» кредитних коштів в розмірі 5000,00 грн., які в добровільному порядку відповідачем не були повернуті, а тому підлягають стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «Діджи Фінанс», яке набуло право вимоги. При вирішенні питання щодо нарахування та стягнення з відповідача процентів у розмірі 16400,00 грн., суд виходить з наступного. Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц. Відповідно до п. 4.2. укладеного договору, у разі прострочення позичальником зобов`язання зі сплати заборгованості згідно з умовами цього Договору, Кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгації та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п. 1.6. Договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п. 1.6 Договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги Кредитодавця. Пунктом 4.3. погодженого договору, зокрема, визначено, що вимога (и) Кредитодавця про сплату вказаних процентів та/або пені Позичальником важається здійсненою (ими), якщо заборгованість зі сплати процентів та/або пені відображена в Особистому кабінеті Позичальника чи іншим чином доведена до його відома (листування, повідомлення, тощо). Разом з тим, позивачем не надано, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, з яких можливо дійти висновку про здійснення вимоги ТОВ «Мілоан» до відповідача відповідно до вимог п. 4.2. укладеного договору, а за вказаних обставин суд позбавлений можливості дійти висновку про настання обов`язку [PERSON] по сплаті процентів нарахованих після погодженого строку кредитування, тобто 22.06.2021 року. З огляду на викладене, нарахування позивачем за договором про споживчий кредит № 103985450 від 25.05.2021 року після 22.06.2021 року процентів в розмірі 15000,00 грн. є незаконним, а заявлена ТОВ «Діджи Фінанс» вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими та несплаченими процентами в сумі 16400,00 грн. є безпідставною та не підлягає до задоволення. Щодо заперечень відповідача відносно стягнення процентів з посиланням на те, що він є військовослужбовцем, а тому звільнений від нарахування процентів за користування кредитом згідно з ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд зазначає наступне. Відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про військовий і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Верховний Суд у постанові від 15.07.2020 року у справі № 199/3051/14 зазначив, що Національний банк України у своєму листі від 02.09.2014 року № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21.08.2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. Тобто на вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники. На підтвердження обставин розповсюдження на відповідача [PERSON] положень п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надано суду копію довідки № 4590 від 29.07.2025 року, видану начальником відділення кадрової роботи в/ч [NUMBER] , згідно якої старший солдат [PERSON] дійсно з 27.12.2022 року по теперішній час перебуває на військовій службі за контрактом у в/ч [NUMBER] [INFO] . Отже, позичальник з 27.12.2022 року перебуває на військовій службі у в/ч [NUMBER] [INFO] за контрактом, разом з тим нараховані проценти за користування кредитними коштами здійснено первісним кредитором до його призову, а тому на дані правовідносини не поширюються пільги, передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». За змістом ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. З огляду на наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованості за договором про споживчий кредит № 103985450 від 25.05.2021 року у розмірі 6400,00 грн., з яких: 5000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 1400,00 грн. - заборгованість за процентами за користування грошовими коштами в межах строку кредитування, відповідно до наданих розрахунків первісного кредитора. В іншій частині позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю заявлених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» підлягають задоволенню частково, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, розмір сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме в розмірі 724,30 грн. (розмір заявлених вимог - 21400,00 грн. (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню - 6400,00 грн. (29,9 %), розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду з цим позовом - 2422,40 грн. (2422,40 х 29,9 % : 100 % = 724,30). За правилом п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Представник позивача надав до суду договір про надання правової допомоги № 01-05/05 від 05.05.2025 року, додаткову угоду № 737 від 31.07.2025 року до договору про надання правової допомоги № 01-05/05 від 05.05.2025 року та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС № 8530/10. Також надано детальний опис робіт (наданих послуг), згідно якого адвокат Кубрак О.О. надав ТОВ «Діджи Фінанс» наступні послуги: правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс» - (1 год.) - 1000,00 грн.; складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, позивач - (2 год.) - 3000,00 грн.; формування додатків до позовної заяви (письмові докази) - (0,5 год.) - 500,00 грн.; подання позовної заяви та копії позовної заяви з додатками, до суду шляхом надсилання позовної заяви поштовим відправленням - (0,5 год.) - 500,00 грн.. Проаналізувавши надані суду документи, суд вважає, що такі види послуг адвоката, як: правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс»; формування додатків до позовної заяви (письмові докази), що не передбачено вимогами закону, як передумова для звернення до суду - не є окремими процесуальними діями, а є діями, що направлені на досягнення одного результату, яким в даному випадку є складання позовної заяви та складання та оформлення процесуальних документів. Зокрема, Верховний Суд у пунктах 48-49 додаткової постанови від 08.04.2021 у справі № 922/2321/20 виклав правовий висновок, за яким зазначені окремо у Акті надання правової допомоги послуги адвоката зі здійснення аналізу нормативного матеріалу, консультації, пошук і вивчення судової практики в аналогічних справах, публікацій науковців, коментарів спеціалістів охоплюються послугою зі здійснення підготовки відзивів на касаційні скарги; правова позиція боржника викладена у відзивах на касаційні скарги вже була сформована до касаційного розгляду справи, а доказів додаткового комплексного та усестороннього вивчення юридичної природи спірних правовідносин не надано та з матеріалів справи не вбачається. Суд вважає, що цей правовий висновок у повній мірі застосовний до цієї цивільної справи, з огляду на що вищевказані послуги, надані позивачу, не відповідають критерію «неминучості», охоплені за своєю суттю іншою послугою, а тому не підлягають розподілу. Отже, суд виходячи з критерію реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру за конкретних обставин справи вважає, що справедливою та реальною сумою витрат на професійну правничу допомогу, яка понесена позивачем є 3500 грн., враховуючи, що адвокат участі у судовому засіданні не брав. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, згідно договору про надання правничої допомоги № 25-08/25/ФП від 25.08.2025 року, а саме на суму 1046,50 грн. (3500,00 х 29,9% : 100 %). Крім того, представник відповідача у відзиві на позовну заяву просить судові витрати у розмірі 12000,00 грн. покласти на позивача. Представник відповідача надала до суду договір про надання правової допомоги № 14/10/25 від 14.10.2025 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та платіжну інструкцію про сплату 6000 грн.. Також надано детальний розрахунок суми судових витрат які поніс [PERSON] у зв`язку з розглядом справи, згідно якого консультація та ознайомлення з матеріалами справи 2000 грн.; написання відзиву на позовну заяву, заперечення, клопотання про вступ у справу та ознайомлення з матеріалами справи 10000 грн. Проаналізувавши надані суду документи, суд вважає, що такі види послуг адвоката, як: консультація та ознайомлення з матеріалами справи, що не передбачено вимогами закону, як передумова для подання відзиву - не є окремими процесуальними діями, а є діями, що направлені на досягнення одного результату, яким в даному випадку є складання відзиву на позовну заяву. Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (див. пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 7072) (пункт 5.43 постанови). З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 757/59959/18-ц (провадження № 61-15847св24)). Враховуючи реальний обсяг допомоги представника відповідача у суді, час витрачений на надання таких послуг (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду у суді першої інстанції), критерій реальності таких витрат, суд вважає, що заявлений представником відповідача розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним, завищеним та таким, що не відповідає складності справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг. З огляду на викладене, з урахуванням категорії справи, ціни позову, часу витраченого адвокатом на підготовку відзиву на позовну заяву, відсутність заяви про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін та надані до відзиву докази, а також виходячи із засад об`єктивності, розумності, справедливості та часткового задоволення позову, суд дійшов висновку, що справедливою та реальною сумою витрат на професійну правничу допомогу, яка понесена відповідачем є 3000 грн.. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог в частині стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, згідно договору про надання правової допомоги № 14/10/25 від 14.10.2025 року, а саме на суму 2103,00 грн. (3000,00 х 70,1% : 100 %). На підставі наведеного та

Outcome: partial