Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Тищенко Станіслав Юрійович звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, поділ майна подружжя. Ухвалою від 04 листопада 2025 року постановлено роз`єднати позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, поділ майна подружжя. Виділено в самостійне провадження позовну вимогу [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Звертаючись з позовними вимогами про стягнення аліментів, позивач вказувала, що з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 30 травня 2014 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Вказує, що на даний час сімейні стосунки з відповідачем припинені, нею ініційовано позов про розірвання шлюбу. Разом з тим, вказує, що відповідач не надає належної матеріальної підтримки своїм дітям, хоча має таку можливість, так як займається бізнесом, зареєстрований як фізична особа-підприємець, його доходи становлять від 100000 до 20000 гривень на місяць. А тому, вважає, що доцільним буде визначити розмір аліментів на утримання дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 20000 гривень на кожну дитину щомісяця. З наведених вище підстав, позивач просить суд стягувати щомісячно на свою користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 20000 гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення повноліття. 08 грудня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує, що заперечує повністю викладені в позовній заяві обставини, оскільки проживають з позивачем однією сім`єю та спільно утримують їх малолітніх дітей, а тому вважає, що відсутні підстави для стягнення з нього аліментів. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовну вимоги підлягають до часткового задоволення. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Згідно з Інформацією про осіб, які проживають за адресою [ADDRESS] , відповідач [PERSON] проживає за однією адресою з позивачем та дітьми. Позивач зазначає, що не зважаючи на проживання в одному будинку з відповідачем, вони не ведуть спільного господарства, не проживають однією сім`єю, мають окремі бюджети та вона самостійно несе витрати на утримання дітей. Відповідач вказує, що вони мешкають в одному будинку, а тому всі витрати по утриманню дітей вони несуть спільно з позивачем. Між сторонами виникли правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України, зокрема, в частині обов`язку батьків утримувати дітей та його виконання. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Поняття «інтереси дитини» чітко не визначається національним законом, оскільки запроваджено не для загального типу дитини, а для конкретних дітей, щодо яких уповноваженому суб`єкту необхідно приймати рішення, з їхніми унікальними індивідуальними особливостями, їхніми реальними потребами, різними рівнями зрілості, внутрішніми ресурсами, досвідом і здатністю налагоджувати стосунки. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків (стаття 51 Конституції України) утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц,від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20. Отже за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені у частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Окрім того нормами чинного законодавства передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей, зокрема, батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дітей. В ході розгляду справи встановлено, що позивач та відповідач та їх неповнолітні діти проживають на час розгляду справи за однією адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, встановлено, що на даний час позивачем ініційовано позов про розірвання шлюбу з відповідачем. Також встановлено, що домовленості між сторонами щодо утримання неповнолітніх дітей не досягнуто. Встановивши, що позивач і відповідач проживають з їх спільними дітьми в одному житловому приміщенні, суд враховує насамперед інтереси малолітніх дітей, для благополуччя та повноцінного розвитку яких необхідним є забезпечення їх коштами одним із батьків у незалежності від наявності між ними спору, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з батька на користь матері аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] Крім того, ухвалюючи рішення про стягнення аліментів на користь позивача, суд враховує те обставину, що [PERSON] в судовому засіданні повністю довела те, що бере активну участь у вихованні та утриманні дітей, зокрема встановлено, що матір дітей володіє інформацією про всі витрати, які несе на їх утримання. А тому, та обставина, що позивач та відповідач проживають за однією адресою з малолітніми дітьми, сама по собі, не свідчить про спільне утримання дітей. Положеннями ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, інші обставини, що мають істотне значення; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи, що між сторонами не досягнуто домовленості про участь в утриманні малолітніх дітей, а позивач наполягає на стягненні аліментів у примусовому порядку, а також враховуючи пріоритетність інтересів дітей, на користь яких стягуються аліменти, вік дітей, визначений законом прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, особу відповідача, який є чоловіком працездатного віку, його матеріальне становище, суд вважає за можливе визначити аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень, щомісячно, на кожну дитину, починаючи з дня подання позову та до досягнення повноліття. На думку суду такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, фізичного розвитку, підтримки життєдіяльності на достатньому рівні. Розмір аліментів, визначений судом, не є надмірним і є достатнім для забезпечення розумних потреб дитини. Такий розмір аліментів є справедливим, виваженим і розумним, він відповідатиме інтересам та потребам дітей, буде необхідним для забезпечення належних умов для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 1331 гривня 20 копійок судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial