Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

10.11.2023 року представник позивача Пономарьова Н.В. звернулася до суду з позовною заявою в якій просила стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.12.2016 року по 31.01.2022 року в розмірі 58088,38 грн.; інфляційні втрати в розмірі 6942,13 грн.; 3 % річних в сумі 1341,76 грн., а також судовий збір у сумі 2684,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що за адресою: [ADDRESS] , проживають [PERSON] та [PERSON] , яким надаються послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630. Внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг у боржника у період з 01.12.2016 року по 31.01.2022 року виникла заборгованість в сумі 58088,38 грн. Згідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Божник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, за вимогою кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором чи законом. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.02.2024 року позовні вимоги КП «Харківські теплові мережі» задоволені та стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.12.2016 року по 31.01.2022 року в розмірі 58088,38 грн.; інфляційні втрати в розмірі 6942,13 грн.; 3 % річних в сумі 1341,76 грн., а всього стягнуто 66372,27 грн. Також рішенням суду стягнуто судовий збір в розмірі 2684,00 грн., в дольовому співвідношенні по 1342,00 грн. з кожного з відповідачів. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.01.2025 року скасовано заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.02.2024 року. Цивільну справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. До суду надійшла від відповідачки [PERSON] заява щодо застосування строків позовної давності та письмові заперечення на позовну заяву, з яких вбачається, що остання не погоджуються з вимогами позову та просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, у зв`язку з тим що позивач звернувся до суду з позовною заявою 10.11.2023, а строк позовної давності позивача щодо стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду за період 01.12.2016 по 09.11.2020 сплив 10.11.2020, позивач не уточнив своїх позивних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того позивач обгрунтовуючі свої позовні вимоги не довів наявність права стягнення з відповідача на свою користь повної суми заборгованості за опалення та гарячу воду в розмірі 58088,38 грн., що в свою чергу ставить під сумнів стягнення інфляційних витрат, 3 % річних та судового збору. Від представника Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» Пономарьової Т.І. до суду надійшло клопотання про поновлення строку позовної давності. У зазначеній заяві вказано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України). Постановою КМУ від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2»( із змінами і доповненнями) у період з 12.03.2020 до 22.05.2020 року на всій території України установлено карантин. Постановами КМУ від 20.05.2020 № 392; від 22.07.2020 № 641; від 09.12.2020 року № 1236( із змінами та доповненнями) встановлений КМУ від 11.03.2020 року № 211 карантин продовжений на всій території України з 22.05.2020 року до 31.12.2022 року. Законом України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID -19) № 540-IX від 30.03.2020 внесено зміни до законодавчих актів, зокрема п. 5 Закону Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 12 такого змісту: Під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Враховуючи те, що на всій території України запроваджено карантин до 31.12.2022 року, а під час дії цього карантину строки, визначені, зокрема ст. 257 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину, то період заборгованості з квітня 2017 по 30.01.2022 не виходить за строки позовної давності і позивачем такий строк не пропущено. Отже сума заборгованості за надані послуги з теплопостачання за період 01.04.2017по 31.01.2022 рік складає 52673.93 грн. Представник Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» Пономарьова Т.І. просить суд поновити строк для подання клопотання про поновлення строку позовної давності, у зв?язку з поданням відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, поновити строк позовної давності з 01.04.2017 по 31.01.2022 та розгляд справи проводити за відсутності представника. У судове засідання представник позивача не з`явився. З клопотання представника Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» Пономарьової Т.І. вбачається, що остання просить розглядати справу за її відсутності. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не подававали. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 07 листопада 2023 року. Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» за вказаною адресою відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , що свідчить про надання позивачем відповідачам послуг з постачання теплої енергії та послуг з постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] . Згідно з відомістю про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу, складеною за особовим рахунком № [NUMBER] , відкритим на ім`я [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , заборгованість за послуги з теплопостачання за період 01.12.2016 до 31.01.2022 складає у розмірі 58088,38 грн. Як убачається з відомості нарахувань інфляційних втрвт та 3 % річних за останні три роки з 01.12.2020 по 31.01.2022 заборгованість за адресою: [ADDRESS] , складає за інфляційні втрати в розмірі 6942,13 грн. та за 3 % річних складає в розмірі 1341,76 грн., що разом становить 8283,89 грн. За приписами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор, у зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з ч. 1, 3 ст. 9 вищевказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України; плати за технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної послуги, що визначається договором між виконавцем та співвласниками багатоквартирного будинку. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 750/12850/16-ц, від 06.11.2019 у справі № 642/2858/16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі наданих позивачем доказів, які відповідають критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] як споживачі житлово-комунальних послуг, зобов`язані сплачувати вартість фактично спожитих житлово-комунальних послуг, наданих КП «Харківські теплові мережі», згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Надані позивачем докази підтверджують факт надання та споживання відповідачам послуг з теплопостачання за період з 01.12.2016 до 31.01.2022. Зокрема, долучена до позовної заяви відомість про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу містить інформацію про опалювальну площу, кількість споживачів, тарифи, нарахування, здійснені відповідачем часткові оплати. Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України відповідачами не спростовано здійснений позивачем розрахунок заборгованості, не надано доказів сплати вартості спожитих житлово-комунальних послуг в більшому розмірі, ніж зазначений у відомості. Також відповідачам не надано доказів повного чи часткового погашення заборгованості після його складення. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] не виконали свого обов`язку зі сплати фактично спожитих житлово-комунальних послуг з теплопостачання, внаслідок чого мають перед КП «Харківські теплові мережі» заборгованість за період з 01.12.2016 до 31.01.2022 у розмірі 58 088,38 грн. Відповідач [PERSON] подала заяву про застосування позовної давності до заявлених вимог. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, як це закріплено положеннями ст. 257 ЦК України. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, як це унормовано вимогами ч. 1 ст. 261 ЦК України. За правилами ч. 5 ст. 216 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року, прийнятій у справі №6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року, прийнятій у справі №6-169цс14, від 30 вересня 2015 року, прийнятій у справі №6-154цс15, зроблено висновок про те, що за договором, що визначає щомісячні платежі перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (п.п. 6.43, 6.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019, прийнятій по справі №911/3681/17). Суд зазначає, що правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Як зазначалося судом вище, суд вважає доведеними вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з постачання централізованого опалення за період з 01.12.2016 до 31.01.2022 у розмірі 58 088,38 грн. Вивчивши доводи представника позивача щодо застосування строків позовної давності до пред`явлених КП «ХТМ» позовних вимог, суд зважає на таке. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами КМУ) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України №530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений Закон України від 30.03.2020 №540-IX набрав чинності 02.04.2020. У постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року, прийнятій у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року, прийнятій у справі №728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2. Крім того, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на території України введено воєнний стан з 05 години 30 хвилини 24.02.2022 строком на 30 днів. Воєнний стан в Україні ще не скасований. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 19 такого змісту: «у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Зазначений Закон України від 15.03.2022 №2120-IX набрав чинності 17.03.2022. Отже, у спірних правовідносинах позовна давність щодо вимог про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання надані з квітня 2017 року по 31 січня 2022 року, в силу п. 12, 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України на момент подання позову (10.11.2023) не спливла. Разом з цим, в межах розгляду даної справи позивач не довів, а суд не встановив обставин, що вказували б на поважність причин пропуску позовної давності, що дає суду підстави відмовити у задоволені позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з централізованого опалення за період з 01.12.2016 по 01.04.2017, що є підставою для відмови у задоволені позову в цій частині. При обчислені строку позовної давності судом були враховані положення статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до яких, плата за комунальні послуги (послуги з теплопостачання) нараховується щомісячно, а отже перебіг позовної давності починається після несплати (часткової оплати) чергового платежу. Натомість позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідачів за надані послуги з централізованого опалення за період з 01.04.2017 по 31.01.2022 у розмірі 52 673,93 гривень, заявлені в межах строку позовної давності, а відтак, підлягають задоволенню. На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання, вартість цих послуг підлягає стягненню з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 6942,13 грн.; 3 % річних в сумі 1341,76 грн.. які були нараховані за період з 01.12.2020 по 31.01.2022. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно згідно вимог ст. 141 ЦПК України. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач зазначає, що судові понесені ним витрати складаються з судового бору у розмірі 2684,00 грн. Відповідно ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 2684,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 22780 від 27.09.2023. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, суд стягує з відповідачів на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 2465,05 грн.

Outcome: partial