Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Кодимської міської ради Подільського району Одеської області про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно. В позові зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на житловий будинок на [ADDRESS] . Позивачка вказує, що є єдиним спадкоємцем за законом, оскільки жоден із спадкоємців не вчинив будь-яких дій щодо прийняття спадщини, а вона в свою чергу прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, користується ним, проводить поточні ремонти літньої кухні, обробляє присадибну земельну ділянку, однак в установлений законом шестимісячний строк з дня смерті батька із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась і свідоцтво про право власності на спадщину не отримувала. В зв`язку з викладеним позивач просить встановити факт, що вона [PERSON] являється рідною дочкою [PERSON] , який помер [INFO] ; факт, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] ; факт прийняття нею [PERSON] спадщини за законом після смерті [PERSON] і визнати за нею [PERSON] право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28.08.2025 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та визначено позивачці строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 10.09.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі із проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18.12.2025 року закрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивачка не з`явилася, в матеріалах справи міститься її заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі. Представник Кодимської міської ради Подільського району Одеської області в підготовче засідання не з`явився, надавши до суду письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Із наданої Балтським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) копії актового запису про смерть №14 встановлено, що [PERSON] помер [INFO] . Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців. Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року п. 1 у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні норми ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Як встановлено судом, спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] , тобто до 1 січня 2004 року, а тому необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року. Згідно ст. 524 ЦК УРСР (1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Положеннями частин 1 та 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визначено, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Стаття 548 ЦК УРСР (1963 р.) передбачає, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Із відповіді Кодимської державної нотаріальної контори №728/02-14 від 09.12.2025 року встановлено, що після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , заведена спадкова справа №1095/2006. На спадщину за заповітом заявила [PERSON] та 10.10.2006 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай). Інші спадкоємці до Кодимської державної нотаріальної контори не звертались. Із копії заповіту, складеного 15.07.1996 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Баштанківської сільської ради Кодимського району Одеської області та зареєстрованого в реєстрі за №47 встановлено, що [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, заповів [PERSON] . Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. Тобто, законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача або залучення інших співвідповідачів повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни (залучення). Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним чи залучення співвідповідача. При цьому, суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2020 року в справі №175/1941/16-ц (провадження №61-19798св18) вказано, що «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування». У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 р.), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Всупереч цих вимог, позивачкою пред`явлено позов до Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, яка є неналежним відповідачем у справі, оскільки є спадкоємець за заповітом, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] , а саме [PERSON] . Заявлені позивачкою вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків [PERSON] , а отже такі вимоги не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належних відповідачів (співвідповідачів) у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог. Верховний Суд у постанові від 28.10.2020 у справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Відповідна правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 757/19339/21-ц, провадження № 61-10768св22. До закінчення підготовчого провадження позивачка [PERSON] не подала до суду клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача. Згідно із заявою позивачки, вона підтримала позовні вимоги, що були заявлені до Кодимської міської ради Подільського району Одеської області. Таким чином, виходячи з того, що суд у силу покладених на нього процесуальним законом повноважень позбавлений можливості самостійно визначати суб`єктний склад учасників справи, та встановивши, що у справі не залучено суб`єкта, який має відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідач, суд відмовляє у позові. Відмова у задоволенні даних позовних вимог не позбавляє позивачку можливості реалізації права на судовий захист шляхом подання позову до належного відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» («Рrоnіnа V. Ukrаіnе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed