Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «РАЙЗ ПІВНІЧ» /далі ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ»/ через свого представника Фесенка О.М. 18 вересня 2025 року звернувся до суду через «Електронний суд» із позовом про визнання укладеною додаткову угоду № 3 від 05 червня 2025 року до договору оренди землі № 132/15 від 07 липня 2015 року між ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» та [PERSON] у редакції, викладеній в позовній заяві; про визнання відсутнім та припинити у ФГ «КЛИМЕНКО 2018» права оренди земельної ділянки площею 4.7124 га, кадастровий номер 5920384000:01:001:0616, яка розташована на території Кардашівської сільської ради Охтирського району Сумської області, номер запису про інше речове право: 60673682, мотивуючи тим, що у 07 липня 2015 року ПрАТ «РАЙЗ МАКСИМКО» уклало з [PERSON] договір оренди землі №132/15, на підставі якого набуло право оренди земельної ділянки площею 4,7124 га, кадастровий номер 5920384000:01:001:0616, яка розташована на території Кардашівської сільської ради Охтирського району Сумської області. В подальшому до договору вносилися зміни шляхом укладення додаткових угод та в 2018 році було замінено сторону Орендаря на ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ». Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проведено державну реєстрацію іншого речового права (право оренди вказаної земельної ділянки): номер запису 10443943. Згідно з пунктом 8 вказаного договору, він укладений строком на 10 років, тобто до 07 липня 2025 року, а після закінчення цього строку орендар має переважне право поновлення його на новий строк. Маючи намір реалізувати переважне право на поновлення договору оренди землі, ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» надіслало [PERSON] лист-повідомлення від 05 червня 2025 року про намір продовжити дію договору оренди землі. Однак, будь-якої відповіді на цей лист відповідач не надав, тобто не скористався правами, передбаченими ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», а саме у місячний строк з моменту отримання листа-повідомлення не заперечив проти продовження Договору на новий строк. При цьому позивач (орендар) належно виконував свої обов`язки за договором оренди, в установлений договором та законом строк повідомив орендодавця про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди на новий строк та надав проект додаткової угоди. Таким чином, позивач вважає поновленим Договір оренди землі №132/15 від 07 липня 2015 року на підставі частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі», а тому є підстави для визнання укладеною Додаткової угоди про поновлення строку його дії в судовому порядку, що і стало підставою звернення до суду з позовом. Ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 жовтня 2025 року відкрито провадження по справі у загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання з викликом учасників справи. 16 жовтня 2025 року від представника відповідачів, адвоката Абрамовича О.В., надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилається на те, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,7124 га, кадастровий номер 5920384000:01:001:0616, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кардашівської сільської ради Охтирського району Сумської області. 07 липня 2015 року [PERSON] уклав з ПрАТ «Райз-Максимко» договір оренди землі № 132/15, згідно з яким передав у строкове платне користування вказану земельну ділянку строком на 10 років. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки на момент укладення договору становила 93520,39 грн. Сторонами визначено річну орендну плату в розмірі 5% нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 4676,02 грн. Договір зареєстровано 16 липня 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Охтирського міськрайонного управління юстиції Шевчук Л.О., номер запису про інше речове право: 10443943. 17 серпня 2017 року сторони уклади додатковий договір до даного договору оренди землі, відповідно до якого збільшили розмір орендної плати до 10%. 02 липня 2018 року ПрАТ «Райз-Максимко», ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» та [PERSON] уклали трьохсторонню додаткову угоду №1 до даного договору оренди, в якій новий орендар ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» приймає на себе всі права та обов`язки Орендаря від ПрАТ «Райз-Максимко». Також сторонами визначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 112224,47 грн, з 2017 року орендна плата складає 11222,45 грн, що становить 10% нормативної грошової оцінки земельної ділянки. 11 вересня 2019 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2, відповідно до якої збільшено розмір орендної плати до 11 % від нормативної грошової оцінки землі, що становить 12344,69 грн. Термін дії договору оренди закінчувався 07 липня 2025 року. 18 березня 2025 року [PERSON] направив ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» повідомлення про припинення договірних відносин, в якому вказав, що не бажає поновлювати і продовжувати договірні відносини з ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» за договором оренди землі щодо користування земельною ділянкою площею 4,7124 га з кадастровим номером 5920384000:01:001:0616 та просить повернути орендовану земельну ділянку по закінченню строку договору оренди. Це повідомлення відповідача ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» отримало 10 квітня 2025 року, відповідь не надійшла. 07 липня 2025 року за заявою [PERSON] припинено право оренди ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» на земельну ділянку площею 4,7124 га, кадастровий номер 5920384000:01:001:0616. Мовчазної згоди з боку [PERSON] не було, оскільки він направив у березні 2026 року повідомлення орендарю про небажання продовжувати з ним договірні відносини, також ним особисто подано до державного реєстратора заяву про припинення права оренди за ТОВ «Райз Північ». Звертає увагу суду на те, що переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк виникає за умови належного виконання ним умов договору. Проте, позивач належно не виконував умови договору, а саме взяті на себе договірні зобов`язання в частині обчислення та виплати орендної плати з урахуванням індексації, що передбачено пунктом 10 договору. У зв`язку з цим [PERSON] 14 жовтня 2025 року звернувся до суду з позовом до ТОВ «Райз Північ» про стягнення заборгованості з орендної плати, збитків від інфляції та 3% річних. Загальна сума недоплати з урахуванням індексації по договору оренди землі № 132/15 від 07 липня 2015 року за період з 2018 року до 2025 року становила 28513,40 грн. Тобто, на думку сторони відповідача, у позивача навіть не виникло переважного права на укладення договору оренди землі на новий строк. 09 липня 2025 року [PERSON] як власник земельної ділянки уклав з ФГ «КЛИМЕНКО 2018» договір оренди землі, відповідно до якого передав належну йому на праві власності земельну ділянку площею 4,7124 га, кадастровий номер 5920384000:01:001:0616 в строкове платне користування терміном на 10 років. Право оренди земельної ділянки 09 липня 2025 року зареєстроване за ФГ «КЛИМЕНКО 2018», номер запису про інше речове право: 435004916. За таких обставин представник відповідачів вважає, що права позивача не порушено. 03 листопада 2025 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду з викликом учасників справи. Представник позивача в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі /а.с. 105/. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечив проти позову з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву. Згідно із ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 квітня 2015 року, виданого державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори Багацькою О.М., спадкова справа № 91/2015, зареєстроване в реєстрі за № 2-531, серії НАМ 849839, [PERSON] є власником земельної ділянки, кадастровий номер 5920384000:01:001:0616, площею 4,7124 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кардашівської сільської ради Охтирського району Сумської області, що також підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 вересня 2015 року /а.с. 13-14, 61/. 07 липня 2015 року [PERSON] уклав договір оренди землі № 132/15 з Приватним акціонерним товариством «Райз-Максимко» щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5920384000:01:001:0616, площею 4,7124 га, яка знаходиться на території Кардашівської сільської ради Охтирського району Сумської області /а.с. 15-16/. Пунктом 8 вказаного договору передбачено, що договір укладено на 10 (десять) років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 (тридцять) днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Пунктом 38 договору визначено, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Згідно з п. 44 договору оренди землі, цей договір набирає чинності після підписання сторонами. 16 липня 2015 договір оренди землі №132/15 від 07 липня 2015 року був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право: 10443943, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 16 липня 2015 року № 40770972 /а.с. 12/. 02 липня 2018 року між [PERSON] (орендодавець), ПрАТ «Райз-Максимко» (орендар) та ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» (новий орендар) укладено додаткову угоду №1 про заміну сторони та внесення змін і доповнень, про поновлення договору оренди землі № 132/15, відповідно до якої орендар передає, а новий орендар приймає на себе права та обов`язки сторони (орендаря), передбачені в договорі оренди, яка зареєстрована в реєстрі 08 лютого 2019 року /а.с. 17 зворот 18/, додаткову угоду №2 про внесення змін до договору оренди землі № 132/15 від 07 липня 2015 року зареєстрованого 16 лютого 2015 року за № 10443943 /а.с. 17-18/. 18 березня 2025 року [PERSON] направив ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» на адресу: вул. Заводська, 4 с. Степанівка Сумського району Сумської області в якому зазначив, що після закінчення діючого договору оренди земельної ділянки площею 4,7124 га, кадастровий номер 5920384000:01:001:0616, а саме після 16 липня 2025 року він не має наміру і не буде продовжувати (заключати) договір оренди земельної ділянки з ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ», оскільки бажає обробляти самостійно земельну ділянку /а.с. 55/. Це повідомлення було отримано ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» 10 квітня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення /а.с. 55 зворот/. 05 червня 2025 року ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» надіслало на адресу реєстрації [PERSON] повідомлення про намір продовжити дію договору оренди землі № 132/15 від 07 липня 2015 року, та додаткову Угоду № 3 до цього договору /а.с. 21/. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення [PERSON] особисто отримав повідомлення від ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» про намір продовжити дію договору оренди землі № 132/15 від 07 липня 2015 року та додаткову угоду № 3 до нього /а.с. 22/. 09 липня 2025 року [PERSON] , як орендодавець, та ФГ «КЛИМЕНКО 2018», як орендар, уклали договір оренди землі, об`єктом якого є земельна ділянка площею 4,7124 га, кадастровий номер 5920384000:01:001:0616, строком на 10 років /а.с. 48-50/. Цього ж дня договір був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав, номер запису про інше речове право: 60673682, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 11 липня 2025 року № 435004916 /а.с. 46 зворот/. Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки (об`єкта оренди) за договором оренди землі від 09 липня 2025 року [PERSON] передав, а ФГ «КЛИМЕНКО 2018» прийняло в оренду земельну ділянку площею 4,7124 га, кадастровий номер 5920384000:01:001:0616, яка розташована на території Кардашівського старостинського округу» Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області /а.с. 44/. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі регулюються Земельним Кодексом України, Цивільним Кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативними актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до ч.ч. 1, 9 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом. Частиною 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. В ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року №1952-IV вказано, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В ч. 1 ст. 3 вказаного Закону передбачено обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Частинами 2, 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. В ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Частиною 2 п. 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п. 2 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону України «Про оренду землі». Так відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Частинами 8 та 9 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді. Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків та наявності волевиявлення сторін. Отже, для застосування ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно з частинами 2 - 5 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення. Вищевикладене застосування ст. 33 Закону України «Про оренду землі» висвітлено в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року (справа №547/1432/15-ц, провадження №61-3972 св 18) та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року (справа №594/376/17-ц, провадження №14-65 цс 18). Натомість відповідач [PERSON] відмовився поновлювати та продовжувати договірні правовідносини за договором оренди землі №132/15 від 07 липня 2015 року, про що і повідомив ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» письмово 18 березня 2025 року. Оскільки орендодавець письмово повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди, необхідної наявності юридичних фактів для поновлення такого договору не було. Крім того, Законом України «Про оренду землі» не передбачена форма волевиявлення орендодавця щодо відмови у поновленні договору. Суд вважає, що наявність незгоди орендодавця щодо поновлення договору оренди земельної ділянки згідно з положеннями частини п`ятої статті 33 Закону України «Про оренду землі» виключає можливість визнання поновленим попереднього договору у вибраний позивачем спосіб. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 січня 2020 року у справі №379/1354/18 (провадження № 61-17309св19); від 25 березня 2020 року у справі №379/1439/18 (провадження №61-1715св20); від 06 квітня 2020 року у справі №378/382/18 (провадження №61-2684св19), від 20 серпня 2020 року у справі №325/1951/19 (провадження № 61-7876св20). Відповідно до ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі, зокрема: закінчення строку, на який його було укладено. Згідно з п. 44 договору оренди землі №132/15 від 07 липня 2015 цей договір набирає чинності після підписання сторонами. Тобто, сторони договору визначили строк набрання ним чинності, а саме пов`язали його з настанням підписанням, таким чином строк дії договору оренди землі 07 липня 2025 року. Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що переважне право орендаря не було порушено відповідачами, оскільки [PERSON] скористався своїм правом орендодавця і завчасно відмовився від продовження договору оренди землі з позивачем, про що йому було доведено письмово. Після закінчення строку договору оренди землі № 132/15 від 07 липня 2015 року [PERSON] , як власник земельної ділянки, використав своє право і 09 липня 2025 року уклала із ФГ «КЛИМЕНКО 2018» договір оренди землі відповідно до якого передав в оренду земельну ділянку із кадастровим номером 5920384000:01:001:0616 загальною площею 4,7124 га. Крім цього, представник відповідачів посилається на неналежне виконання ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» взятих на себе договірних зобов`язань в частині обчислення та виплати орендної плати з урахуванням індексації, тобто на порушення орендарем умов договору, подавши копію позовної заяви [PERSON] до ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» про стягнення заборгованості з орендної плати, збитків від інфляції та 3% річних за договором оренди землі № 132/15 від 07 липня 2015 року, загальна сума позову 34894,46 грн, яка прийнята Охтирським міськрайонним судом 14 жовтня 2025 року /а.с. 58-60/. В п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з вимогами ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі. Зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення вимоги про визнання відсутнім права оренди, інші вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є похідними. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України та заважаючи на відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з позивача підлягають стягненню судові витрати, відповідно до положень Глави 8 ЦПК України. Так згідно зі ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. За приписами ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення За приписами ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. В ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зазначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, а має оцінювати судові витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також, чи були вони розумними. Згідно з вимогами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони (постанова об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч.ч. 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18, провадження № 12-171гс19). У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 Цивільного процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Касаційного Цивільного суду від 16.07.2020 у справі № 909/452/19, 02.11.2020 у справі № 922/3548/19 та 18.11.2020 у справі № 923/1121/17. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником відповідачів надано договір про надання правничої допомоги № 113 від 10 жовтня 2025 року, укладений між адвокатом Абрамовичем О.В. та [PERSON] , а також договір про надання правничої допомоги № 42 від 02 червня 2025 року, укладений між адвокатом Абрамовичем О.В. та ФГ «Клименко 2018» в особі голови Клименка І.Г., за умовами яких Клієнт сплачує Адвокату гонорар готівковими коштами у розмірі, визначеному за погодженням сторін з урахуванням витрат часу на підготовку, складання процесуальних документів, участь в судовому розгляді справи, в розмірі, що визначається і підтверджується Актом приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), або платіжним дорученням, які є невід`ємними додатками до договору; додаткові угоди до договорів, згідно з якими орієнтовний розмір гонорару адвоката становить 10000,00 грн; акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 13 жовтня 2025 року за договором № 113 та № 42 про надання правової (правничої) допомоги, відповідно до яких адвокат Абрамович О.В. надав, а [PERSON] та Клименко І.Г. прийняли юридичні послуги у формі: ознайомлення з позовною заявою; підготовки, складанні та подачі до суду відзиву на позовну заяву, заяви про приєднання доказів, а також інших процесуальних документів, участі у судових засіданнях з метою представлення їх інтересів. Узгоджена вартість наданої правничої допомоги складає 10000,00 грн; квитанції № 113 від 13 жовтня 2025 року та № 42/4 від 13 жовтня 2025 року про оплату [PERSON] та ФГ «Клименко 2018» адвокату Абрамовичу О.В. за надання правової допомоги гонорару в розмірі по 10000,00 грн кожний /а.с. 51-53, 62-65/. 09 грудня 2025 року представником позивача подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. При цьому позивач посилається на необґрунтованість заявленого до стягнення розміру цих витрат та їх невідповідність критерію розумності, прохаючи зменшити суму до 3000,00 грн. кожному відповідачу /а.с. 101-102/. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що такі витрати позивачем були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Відтак, при визначенні суми відшкодування враховується критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). У рішенні Європейського суду «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На переконання суду, витрати в сумі 10000,00 грн. є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Таким чином, враховуючи наведені вище положення чинного законодавства та надаючи оцінку наявним у справі доказам суд дійшов висновку про можливість стягнення з позивача на користь відповідачів в рахунок відшкодування судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі по 7000,00 грн на кожного. На переконання суду зазначений розмір відшкодування судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу буде відповідати критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та результатів її розгляду.

Outcome: approved