Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до КП «Віньковецький комунсервіс» про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку обґрунтовує наступним. З 14.03.2016 року позивач почала трудову діяльність у КП «Віньковецький комунсервіс» - прийнята на посаду сторожа на підставі наказу від 10.03.2016 року. У кінці 2022 року директор КП «Віньковецький комунсервіс» Мельник А.О. попросив позивача написати заяву на звільнення, пообіцявши послідуюче прийняття на роботу. Через те, що у позивача були невикористані дні відпустки за роки роботи, починаючи з 2016 року, то після звільнення позивачу мала бути виплачена грошова компенсація за невикористані дні відпустки. На такі умови позивач погодилася. Так, відповідно до наказу від 26.10.2022 року позивача звільнено з посади за власним бажанням. Після звільнення 28.10.2022 року позивач прийшла на підприємство подати заяву на прийняття на роботу. У той же самий час директор наказав позивачу, щоб остання писала ще одну заяву на звільнення за угодою сторін без зазначення дати звільнення та без зазначення дати написання самої заяви. У вказаній ситуації позивач перебувала під психологічним тиском керівника [PERSON] і тому змушена була погодитися, бо у разі незгоди залишилась би без роботи. Відповідно до наказу відповідача від 31.10.2022 року № 92 позивач прийнята на посаду контролера водопровідного господарства. 31.10.2022 року між відповідачем та позивачем укладено трудовий договір № 92, відповідно до п. 1.4 якого дата початку роботи - 31.10.2022 року, відповідно до п. 2 Договору цей договір є безстроковим. Дійсно, позивачка 28.10.2022 року особисто власноручно написана заява на ім`я директора КП «Віньковецький комунсервіс» Мельника А.О. про звільнення за згодою двох сторін, однак вказана заява [PERSON] була написана без зазначення дати звільнення та без зазначення дати написання такої заяви, що є обов`язковим реквізитом такого роду документів. Після написання вказаної заяви, позивач займала посаду контролера водопровідного господарства, сумлінно виконувала свої посадові обов`язки та дотримувалася трудової дисципліни. Директор Мельник А.О. з невідомих позивачу причин, ставився до неї, як до підлеглого працівника, з певним упередженням. Так, 21.02.2025 року [PERSON] зранку закликав позивача у кабінет та наказав написати пояснення, чому позивач у робочий час 20.02.2025 року не перебувала на робочому місці, а перебувала у місті Хмельницький. Вказане ніяк не відповідає дійсності, оскільки 20.02.2025 року позивач перебувала на робочому місці, виконувала свої посадові обов`язки і в робочий час за межі с-ща Віньківці не виїжджала. 21.02.2025 року позивачем написано власноручно пояснення щодо її робочого часу протягом 20.02.2025 року, яке подано та зареєстровано на підприємстві. Після того факту, що відбувся 21.02.2025 року, ставлення директора до позивача стало ще гірше. Вранці 28.02.2025 року (п`ятниця) позивач з`явилася за своїм робочим місцем, отримала від бухгалтера [PERSON] завдання до виконання на день та приступила до виконання своїх посадових обов`язків. У дворі підприємства позивача зупинив директор [PERSON] та сказав, що їй потрібно розписатись у наказі. У кабінеті директора, [PERSON] надав позивачу наказ про її звільнення для проставлення підпису, що вона ознайомлена зі змістом наказу. Прочитавши зміст наказу позивач запитала, згідно якої заяви проведено звільнення її із займаної посади, однак відповіді від керівника не отримала. Тоді ж позивач зазначила керівнику [PERSON] , що заяви про звільнення вона не писала та не подавала, своєї згоди на звільнення вона не висловлювала ні усно, ні письмово, а також те, що жодних перемовин та домовленостей щодо звільнення у певну дату між ними, як працівником та власником підприємства, не було. Лише отримавши копії документів 03.03.2025 року, позивач побачила заяву про звільнення, написану нею власноручно, але дата з якої її звільняють і дата написання заяви проставлені не рукою позивача. Пізніше їй підказали, що заява, згідно якої було здійснено звільнення, була написана у 2022 році і весь цей час зберігалася у сейфі керівника. Таким чином, відповідач, незаконно здійснивши звільнення позивача, позбавив її можливості працювати та отримувати дохід, щоб утримувати свою сім`ю. 03.03.2025 року позивач отримала на руки ксерокопію наказу про її звільнення, копію заяви про звільнення та трудову книжку із записом про її звільнення. Позивач відмовилася проставити підпис у наказі про звільнення через її незгоду з ним і відомостями, що викладені у наказі, про що на підприємстві складено відповідний акт. Позивач просить суд: -- визнати протиправним та скасувати наказ комунального підприємства «Віньковецький комунсервіс» № 19 від 28.02.2025 року про звільнення з роботи [PERSON] ; -- поновити [PERSON] на посаді контролера водопровідного господарства комунального підприємства «Віньковецький комунсервіс» з дати її звільнення - 28.02.2025 року; -- стягнути з комунального підприємства «Віньковецький комунсервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 28.02.2025 року по дату ухвалення рішення суду у вказаній справі; -- рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання; -- здійснити розподіл судових витрат. Ухвалою судді від 03.04.2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 16.04.2025 року представник відповідача [PERSON] надав на адресу суду відзив на позовну заяву у якому вказав наступне. Починаючи з 31.10.2022 року [PERSON] дійсно працювала контролером водопровідного господарства, що підтверджується наказом № 92 та укладеним письмовим договором № 92 від 31.10.2022 року. Трудовий договір був безстроковим, проте сторони погодили, що згідно п. 8.2 Договору: «Цей Договір може бути припинено за ініціативою будь-якої із Сторін у порядку та на підставах, визначених Кодексом законів про працю України». 26.02.2025 року [PERSON] подала до підприємства заяву про звільнення з роботи із займаної посади з 28.02.2025 року за згодою двох сторін. Підтвердженням того, що така заява власноручно написана позивачем є те, що [PERSON] в самому ж позові це визнає. Тобто, в заяві зазначена її воля та її ініціатива на звільнення з роботи за згодою сторін, а не ініціатива адміністрації роботодавця і не переслідування, про що намагається подати позивачка у своєму позові. Окрім того, доказом особистого подання 26.02.2025 року [PERSON] заяви про звільнення з роботи є Журнал реєстрації внутрішньої вхідної кореспонденції КП «Віньковецький комунсервіс», що ведеться на підприємстві, в якому чітко зафіксовано дату подання такої заяви. Так як [PERSON] вирішила допрацювати повний календарний місяць, остання і ставила дату звільнення «28.02.2025 року». В цей же день 28.02.2025 року КП «Віньковецький комунсервіс» було видано наказ № 19, яким адміністрація погодила звільнення за згодою сторін, було проведено остаточне звільнення позивача, з оформленням запису в трудову книжку, здійснено повний розрахунок за відпрацьований робочий час, проведено виплати за невикористану відпустку та доведено даний наказ до позивачки, про що вона підтверджує на третій сторінці позовної заяви, про те, що вона відмовилась його підписувати. Тому в перший робочий день - 03.03.2025 року [PERSON] повторно ознайомлено з наказом від 28.02.2025 року, складено Акт в присутності трьох працівників про відмову від підпису та було видано трудову книжку на руки, про що свідчить запис в журналі реєстрації трудових книжок за її підписом. Таким чином, трудова угода, укладена у 2022 році, остаточно закінчилася 28.02.2025 року за ініціативи позивачки, а КП «Віньковецький комунсервіс» були виконані усі передбачені чинним законодавством умови при звільненні працівника за згодою сторін. Більше того, з метою захисту нібито своїх порушених прав, позивачка звертається до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці зі скаргою на дії підприємства. В ході проведення перевірки уповноваженим органом контролю за законністю дотримання трудового законодавства щодо додержання КП «Віньковецький комунсервіс» вимог законодавства про працю встановлено відсутність підприємством порушень щодо заявлених [PERSON] вимог. Таким чином, спеціально уповноважений орган, здійснивши перевірку документів підприємства (на підставі заяви позивача) жодних порушень в частині неправомірного звільнення [PERSON] не встановив, що є ще однією підставою для відмови у задоволення позовних вимог. 24.04.2025 року представник позивача Побережна І.В. надіслала на адресу суду відповідь на відзив, де зазначила, що увесь час, починаючи з 28.10.2022 року (дати фактичного написання заяви) по 26.02.2025 року (дати незаконного звільнення позивача) заява позивача про звільнення за угодою сторін перебувала саме у володінні відповідача. Позивачем вказана заява на звільнення за угодою сторін написана 28.10.2022 року без зазначення дати звільнення та без зазначення дати написання самої заяви. З того часу позивач її не утримувала в себе, не проставляла у ній жодних дат - ні дати звільнення, ні дати написання самої заяви. І позивач фізично не могла її передати для реєстрації на підприємстві, так як не володіла фізично вказаним документом. Також вказала, що між сторонами не існувало домовленості про припинення трудового договору за взаємною згодою, як то визначено п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпПУ. Позивач не зверталася до відповідача ні з письмовою, ні з усною заявою щодо її звільнення, чи наміру звільнення із займаної посади, а тому немає жодного доказу того, що позивач реалізувала своє волевиявлення на припинення трудового договору та погодила із відповідачем строки її звільнення. Також звертає увагу суду на те, що відповідно до акту № ЦЗ/ХМ/5031/023919 від 21.03.2025 року, складеного за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сферах праці, зафіксовано порушення КП «Віньковецький комунсервіс» ч. 1, 3 ст. 115 КЗпП України, ч. 1, 3 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а саме: нарахування та виплата заробітної плати працівниці підприємства проводилася один раз на місяць та з допущенням її виплати пізніше семи днів після завершення періоду за який проводиться оплата праці. Дане правопорушення допускалося систематично протягом трудової діяльності працівника [PERSON] на підприємстві. За порушеннями, що вказані у Акті відносно керівника КП «Віньковецький комунсервіс» складено протокол та направлено до Віньковецького районного суду Хмельницької області для прийняття відповідного рішення - справа № 670/252/24 та справа № 670/270/25. Вказане підтверджує той факт, що дійсно ставлення відповідача до позивача під час здійснення трудових правовідносин було упередженим. Оскільки при проведенні державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану не було встановлено та з`ясовано дійсну справжню волю працівника на звільнення за угодою сторін, то і вказаний результат перевірки у цій частині Акту не є об`єктивним та таким, що відповідає дійсності. Отже, так як домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою станом на 26.02.2025 року та станом на 28.02.2025 року не існувало, угода сторін про звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не була досягнута сторонами, і як наслідок в діях відповідача щодо припинення трудового договору з позивачем наявні ознаки неправомірності, а тому позов підлягає задоволенню, а порушені трудові права позивача - відновленню шляхом скасування оскаржуваного наказу, поновленням позивача з 28.02.2025 року на тій же посаді, з якої вона була звільнена, та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 12.05.2025 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу, провадження в справі на час проведення експертизи зупинено. Ухвалою судді від 23.10.2025 року провадження в справі поновлено. Ухвалою суду від 20.11.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначена справа до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник Побережна І.В. позов підтримали. У судовому засіданні представник відповідача Клюка В.Ф. просить відмовити у задоволені позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Також до закінчення судових дебатів заявив, шо на протязі п`яти днів після ухвалення рішення відповідачем будуть подані докази витрат на професійну правничу допомогу. Обставини встановлені судом 31.10.2022 року [PERSON] прийнята на посаду контролера водопровідного господарства КП «Віньковецький комунсервіс», яке є основним місцем роботи, безстроково, що підтверджується наказом директора КП «Віньковецький комунсервіс» № 92 від 31.10.2022 р. (а.с. 18 Том № 1) та трудовим договором № 92 за жовтень 2022 р. (а.с. 31-32 Том № 1) Згідно заяви [PERSON] від 26.02.2025 року, написаної на ім`я директора КП «Віньковецький комунсервіс» Мельника А.О., вона просить розрахувати її з займаної посади за згодою двох сторін з 28.02.2025 року (а.с. 20, а.с. 137 (оригінал заяви) Том № 1). Відповідно до Журналу реєстрації внутрішньої вхідної кореспонденції комунального підприємства «Віньковецький комунсервіс» за записом № 42 від 26.02.2025 року вказано, що від [PERSON] надійшла заява на звільнення з роботи за згодою сторін з 28.02.2025 (а.с. 66-69 Том № 1). Наказом КП «Віньковецький комунсервіс» № 19 від 28.02.2025 року «Про звільнення з роботи [PERSON] » (а.с. 19 Том № 1) [PERSON] звільнено з посади контролера водопровідного господарства 28.02.2025 р. за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до Журналу реєстрації наказів КП «Віньковецький комунсервіс» 2025 рік за записом № 21 від 28.02.2025 року значиться наказ № 19 про звільнення [PERSON] 28.02.2025 за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП; бухгалтерії провести остаточний розрахунок з [PERSON] та виплатити компенсацію за невикористаних 36 календарних днів щорічної основної відпустки. Підстава: заява [PERSON] від 26.02.2025 р. (а.с. 72-74 Том № 1). Згідно Акту КП «Віньковецький комунсервіс» № 3 від 03.03.2025 року «Про відмову [PERSON] ознайомитися з наказом про звільнення з роботи» директор [PERSON] у присутності економіста [PERSON] , бухгалтера [PERSON] та контролера водопроводного господарства [PERSON] запропонував [PERSON] ознайомитися з наказом від 28.02.2025 р. № 19 про звільнення у зв`язку із написаною заявою та засвідчити факт ознайомлення особистим підписом. Текст наказу [PERSON] був зачитаний уголос. Після чого [PERSON] наголосила, що зі звільненням не згідна і підпис у відмітці про ознайомлення ставити не буде (а.с. 111 Том № 1). Відповідно до Журналу реєстрації актів комунального підприємства «Віньковецький комунсервіс» за записом № 5 від 03.03.2025 року значиться акт № 3 про відмову [PERSON] ознайомитися з наказом про звільнення з роботи (а.с. 75-77 Том № 1). Відповідно до Журналу реєстрації трудових книжок КП «Віньковецький комунсервіс» за записом № 101 міститься запис щодо [PERSON] , яка трудову книжку [NUMBER] отримала 03.03.2025 року (а.с. 33-34 Том № 1). Відповідно до акту № ЦЗ/ХМ/5031/023919 від 21.03.2025 року (а.с.78-99 Том №1) Центрально-західним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) у КП «Віньковецький комунсервіс» щодо додержання законодавства про працю відповідно до ст. 10, 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та додержання вимог законодавства про працю щодо припинення трудового договору, за зверненням працівника [PERSON] (зареєстроване 06.03.2025 р. за № Щ-214/ЦЗ-25). Перевірка проводилась за період з 31.10.2022 по 28.02.2025 року. Нарахування та виплата заробітної плати [PERSON] проводилась на основі установленого посадового окладу згідно фактично відпрацьованого робочого часу. Випадків невиплати нарахованих сум заробітної плати [PERSON] за період її роботи на підприємстві не виявлено. Разом з тим при перевірці питання дотримання строків виплати заробітної плати встановлено, що нарахування та виплата заробітної плати працівниці проводилась один раз на місяць, та з допущенням її виплати пізніше семи днів після завершення періоду за який проводиться оплата праці. Припинення трудового договору за угодою сторін здійснене за угодою працівника та роботодавця і відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП (п. 3.2 сторінка 10 Акту). Згідно постанови Віньковецького районного суду Хмельницької області справа № 670/252/25 [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510 грн, а саме за те, що допустив здійснення нарахування та виплату заробітної плати контролеру водопровідного господарства [PERSON] за період роботи з 31.10.2022 р. по 28.02.2025 року один раз на місяць та з допущенням її виплати пізніше семи днів після завершення періоду за який проводиться оплата праці (а.с. 184-189 Том №1). Згідно висновку експерта Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 14.10.2025 року № 761/25-26 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи (а.с. 155-164 Том № 1) експерт дійшов до висновку: 1. Надати відповідь на питання «Чи виконано буквено-цифровий напис «з 28.02.25» у заяві у рядку над датою заяви [PERSON] особисто чи іншою особою ?» не представилось можливим по причині вказаній у дослідницькій частині висновку. 2. Цифровий напис «26.02.25» у заяві [PERSON] від 26.02.2025 року на ім`я директора КП «Віньковецький комунсервіс» Мельника А.О. виконаний ймовірно [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що працює директором КП «Віньковецький комунсервіс». У 2022 році не просив [PERSON] звільнятися і не наказував їй писати у 2022 році заяву про звільнення за угодою сторін. 26.02.2025 року [PERSON] принесла заяву про звільнення за угодою сторін, на його запитання про причини звільнення [PERSON] сказала, що не зобов`язана щось пояснювати. Заява [PERSON] була зареєстрована і винесений наказ про звільнення з 28.02.2025 року, як вказано в її заяві. Він ознайомив [PERSON] з наказом 28.02.2025 року (п`ятниця), вона отримала копію наказу про звільнення, але сказала, що прийде у понеділок і підпишеться. Ініціатором звільнення за угодою сторін була [PERSON] , у заяві була дата звільнення з 28.02.2025 року, дата влаштувала. 03.03.2025 року [PERSON] була видана належним чином завірена копія наказу про звільнення. Заробітна плата через тяжке матеріальне становище підприємства виплачувалась один раз на місяць всім працівникам, а не лише позивачці. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що працює головним інженером КП «Віньковецький комунсервіс». Його робоче місце знаходиться в одному кабінеті з директором підприємства. 26.02.2025 року [PERSON] зайшла в кабінет і подала заяву про звільнення, причину звільнення не пояснювала. 28.02.2025 року [PERSON] отримала ксерокопію наказу про звільнення, але не підписалася, сказала, що прийде в понеділок за трудовою книжкою і все оформить. Він працює з 2021 року, близько 2-3 років сидять з керівником в одному кабінеті, не пам`ятає, щоб [PERSON] писала заяву про звільнення без дати. Не був присутнім під час складання акту. Директор запитував у [PERSON] про причини звільнення, але остання сказала, що не зобов`язана пояснювати. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що працює економістом КП «Віньковецький комунсервіс». 28.02.2025 року була звільнена [PERSON] , вона робила розрахунок виплат. Їй не відомо про обставини написання заяви [PERSON] про звільнення. 28.02.2025 року був оголошений наказ про звільнення, але [PERSON] відмовилася підписатися про його отримання. Вона знімала копію наказу для позивачки у приміщенні бухгалтерії, конфлікту у [PERSON] з директором не було. Приблизно у той час з підприємства звільнилась [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що до 2024 року працювала в КП «Віньковецький комунсервіс» разом із [PERSON] , не знає чи були у останньої намір звільнитися. Після звільнення з підприємства зі [PERSON] не спілкувалась. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що близько 3,5 роки працювала на посаді контролера КП «Віньковецький комунсервіс». Там же на посаді контролера працювала [PERSON] , з якою у них хороші відносини. Їй не відомо, що [PERSON] хотіла звільнитися, бо вона (свідок) часто хворіє. Про звільнення [PERSON] дізналася від колег в той день, коли прийшла на роботу, але день не пам`ятає. Була присутня під час проголошення наказу. Не пам`ятає, щоб [PERSON] обурювалася, не знає чи мав керівник претензії до роботи [PERSON] не відомо про написання заяви про звільнення [PERSON] у 2022 році. Вона звільнилася з підприємства приблизно у кінці березня на початку квітня 2025 року за власним бажанням. Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Дослідивши всі надані сторонами належні та допустимі доказами у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість твердження позивача про те, що заява про звільнення з роботи за угодою сторін була написана нею у 2022 році при прийняті на роботу без дати написання заяви та дати звільнення з роботи і зберігалась у директора КП «Віньковецький комунсервіс», оскільки це не підтверджено жодним доказом, а навпаки спростовується: показами свідків [PERSON] та [PERSON] , які показали, що [PERSON] особисто подала заяву про звільнення за угодою сторін саме 26.02.2025 р.; записом у Журналі реєстрації внутрішньої вхідної кореспонденції комунального підприємства «Віньковецький комунсервіс» де зазначено, що саме 26.02.2025 року від [PERSON] надійшла заява на звільнення з роботи за згодою сторін з 28.02.2025 р.; висновком експерта від 14.10.2025 року № 761/25-26, згідно якого цифровий напис «26.02.25» у заяві [PERSON] від 26.02.2025 року на ім`я директора КП «Віньковецький комунсервіс» [PERSON] виконаний ймовірно [PERSON] і не спростовує, що буквено-цифровий напис «з 28.02.25» у заяві [PERSON] виконаний іншою особою. Наведені вище докази підтверджують, що заява про звільнення з роботи за угодою сторін написана і подана особисто [PERSON] саме 26.02.2025 р. Суд також не бере до уваги як необґрунтовані посилання позивача та його представника про тиск і упереджене ставлення директора Відповідача на Позивача, оскільки на підтвердження цих обставин позивачем не надано доказів, а притягнення директора до адміністративної відповідальності за порушення строків виплати заробітної плати, а саме виплата працівникові заробітної плати в повному обсязі один раз у місяць, а не двічі у зв`язку з тяжким матеріальним становищем підприємства, не свідчить про упередженість чи негативне відношення директора до позивача (працівника). Тому враховуючи, що підставою для звільнення позивачки стала подана нею заява про звільнення з роботи за угодою сторін з 28.02.2025 р., з підставою і датою звільнення роботодавець погодився, видав наказ про звільнення і здійснив виплату всіх належних позивачу сум у день звільнення, видав копію наказу про звільнення та оригінал трудової книжки, то відповідач правомірно здійснив звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Крім того, відсутність порушення законодавства про працю при звільненні [PERSON] встановлене і актом Центрально-західним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці № ЦЗ/ХМ/5031/023919 від 21.03.2025 року. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказані позовні вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення Позивача. Тому враховуючи, що суд дійшов до висновку про те, що Відповідач правомірно звільнив з роботи Позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і вказана позовна вимога задоволенню не підлягає, то не підлягають задоволенню і вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу через відсутність підстав для цього. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі звільняються від сплати судового збору, тому Позивач був звільнений від його сплати при подачі позовної заяви. Враховуючи, що позивачеві відмовлено у задоволені позову, то судовий збір належить компенсувати за рахунок Держави. Витрати на залучення експерта у розмірі 8481 грн 60 коп. відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України повинні бути покладені на позивача. На підставі ст. 36 КЗпП України,

Outcome: dismissed