Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

26.04.2023 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Позов обґрунтував тим, що [INFO] померла його дружина [PERSON] . У грудні 2021 року позивачу стало відомо про заповіт [PERSON] від 10.10.2007 (реєстр. № 5346), складений на користь відповідача - їх сина [PERSON] . Про це стало відомо під час розгляду справи № 161/20640/21 у Луцькому міськрайонному суді. Заповіт був посвідчений нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Михальчук Л.В. 10.10.2007 року вдома у заповідача через її хворобу. Позивач вважає, що такий заповіт є недійсним, оскільки спадкодавець [PERSON] дуже важко хворіла, про що зазначено і в дублікаті заповіту. Згідно дубліката заповіту вбачається, що особу спадкодавця встановлено і дієздатність перевірено, однак відсутнє посилання на будь-який документ, що посвідчує особу спадкодавця та відсутнє посилання на медичну документацію, яка б підтверджувала дієздатність спадкодавця. На підставі вищенаведеного просить суд визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , посвідченого 10 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Людмилою Володимирівною та зареєстрованого в реєстрі за № 5346. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 28.04.2023 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. 22.05.2023 на адресу суду надійшов відзив від представниці відповідача, обґрунтований тим, що відповідач вважає позов необґрунтованим, побудованим на основі припущень та домислів. [PERSON] тяжко хворіла, але була дієздатною особою, на обліку у психіатра не перебувала. Вона знала, що батько більше прихильний до дочки, тому вона вирішила свою частку квартири заповісти сину. Вказала на пропущення строків звернення до суду. Просила відмовити у задоволенні позову. 05.06.2023 позивач подав відповідь на відзив, обґрунтовуючи її тим, що наявний лише дублікат заповіту, який було надано у цивільній справі №161/20640/21, відповідачем втрачено один примірник заповіту. Позивач вважає такий заповіт недійсним. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.10.2023 до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Людмилу Володимирівну. 23.11.2023 на адресу суду надійшли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Л.В., обґрунтовані тим, що за даними запису в реєстрі нотаріальних дій за 2007 рік та посвідчувального напису, заповіт був посвідчений вдома, за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з хворобою заповідача. Особу [PERSON] встановлено за паспортом громадянина України та з`ясовано стан заповідача. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.04.2024 провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступника позивача [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.08.2024 провадження у справі поновлено, залучено до участі в справі правонаступника померлого позивача його спадкоємця - [PERSON] . Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.09.2024 у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. 10.11.2025 з Волинської філії судових експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України на адресу суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта №279 від 24.09.2025. Представниця позивачки адвокатка Булат Ю.В. позов підтримала, просила задовольнити. Представниця відповідача (через ВКЗ) адвокатка Порхун О.П. просила суд відмовити в задоволенні позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Л.В. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.20). Дружиною [PERSON] та матір`ю [PERSON] і [PERSON] була [PERSON] (а.с. 8, 18-19). 10 жовтня 2007 року [PERSON] склала заповіт в якому зробила розпорядження все своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося, заповісти [PERSON] (а.с.21). Відповідно до тексту заповіту, особу заповідача ( [PERSON] ) встановлено, дієздатність перевірено, заповіт посвідчено на виклику на дому за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з хворобою заповідача, зареєстровано в реєстрі за №5346. Заповіт посвідчено 10.10.2007 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Л.В. Вказаний заповіт прочитаний вголос та підписаний о 11 годині особисто заповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Л.В. Згідно постанови Волинського апеляційного суду від 13.09.2022 року по справі N?161/20640/21 задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , скасовано рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.06.2022 року і ухвалено нове судове рішення про визнання за [PERSON] права власності на 5/12 частин квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.39-42). Згідно статті 1233 ЦК України заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У частинах першій та другій статті 1234 ЦК України вказано, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. У статті 1247 ЦК України закріплені загальні вимоги до форми заповіту. Цією правовою нормою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Фундаментальний принцип свободи заповіту базується на праві особи на вільне та особисте волевиявлення, яке держава охороняє і після смерті розпорядника. Цей принцип вимагає безумовної поваги до останньої волі заповідача та її точного виконання, незалежно від того, де на момент складання документа перебувала особа. За своєю правовою суттю заповіт є одностороннім правочином. Відповідно, на нього поширюються загальні норми цивільного законодавства про правочини (Книга перша ЦК), якщо вони не суперечать специфіці спадкових відносин та спеціальним нормам Книги шостої ЦК України. За загальним правилом, правочин вважається дійсним, доки протилежне не буде доведено в суді. Нікчемність же є винятком і застосовується лише тоді, коли в законі міститься пряма імперативна вказівка на таку кваліфікацію. На відміну від нікчемного правочину, який є недійсним за фактом свого вчинення, оспорюваний правочин залишається чинним і породжує юридичні наслідки до набрання законної сили рішенням суду про його недійсність. Ініціювати такий процес (рецисорний позов) може лише сторона договору або заінтересована особа, яка заперечує його дійсність на законних підставах (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У контексті актуальної практики Верховного Суду (справи № 369/1913/17 та № 461/2565/20) свобода заповіту є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучі належно вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту, як принцип спадкового права включає, зокрема, повагу до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14-ц (провадження №61- 7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною 1 статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними і для визнання правочину недійсним за цією нормою необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідно до постанов Верховного Суду від 29 листопада 2024 року у справі № 199/8568/18, від 23 липня 2024 року у справі № 369/3412/17 з огляду на зміст наведених норм закону дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 369/1913/17, Верховний Суд звертає увагу, що свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Позивачка посилалася на той факт, що її матір не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними при складанні та підписанні заповіту на ім`я відповідача. Однак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували такий стан заповідача на момент укладення оскаржуваного заповіту. Згідно висновку судово-психіатричного експерта №279 від 24.09.2025 Волинської філії судових експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України, матеріали цивільної справи свідчать, що підекспертна протягом 2005-2007р страждала на «Високодиференційовану карциному ендометрію» з метастазами в заочеревинні і пахові лімфовузли та гоміковий суглоб, мала виражений больовий синдром, інтоксикацію, щонайменше до травня 2007р. отримувала радіотерапію та аналгетики (які саме-не встановлено). З урахуванням прогресуючого перебігу цього захворювання, укладення оспорюваного заповіту лише за 21 день до смерті можна обгрунтовано припустити, що який небудь із вищеперелічених психопатологічних синдромів на цей час мав місце. Однак, в жоден із періодів перебування [PERSON] на стаціонарному лікуванні (в обласній клінічній лікарні, онкологічному диспансері) консультація психіатра їй не призначалась, немає даних також про психіатричні втручання після травня 2007р, позивачем не представлено свідків, котрі могли б підтвердити наявність у неї видимих ознак психічного розладу в останній період її життя. У нотаріуса [PERSON] сумнівів у дієздатності заповідачки та її свідомому волевиявленні не виникло. Власноручний запис підекспертної у заповіті не містить ознак порушення здатності до письма. Заповіт укладено нею на рідного сина, що не дає підстав вважати його мотивацію хворобливою. Відтак, можна стверджувати, що, навіть у разі наявності у [PERSON] якого-небудь розладу психіки в період укладання оспорюваного заповіту, він не сягав ступеня, котрий би істотно порушував її здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Одночасно експертизою встановлено, що серед ліків, які призначались підекспертній для амбулаторного лікування при виписці з обласної клінічної лікарні, відсутні такі, які б могли справляти істотний вплив на її «свідомість та емоційно-вольові якості». Також в досліджених матеріалах немає даних про те, які саме ліки (лікування) вона отримувала на час складання заповіту 10.10.2007, що унеможливлює відповідь на запитання про їх вплив на правочиноздатність підекспертної. Експертизою не отримано достовірних даних про те, що наявне у [PERSON] онкологічне захворювання («високо диференційований рак ендометрію») спричинило виникнення у неї психічного розладу, котрий позбавляв би її здатності усвідомлювати значення своїх дій чи істотно обмежував таку здатність при складанні заповіту 10.10.2007р. За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін. Відповідно до положень ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що під час посвідчення оспорюваного заповіту нотаріус дотрималася вимог статей 1247, 1248 ЦК України, а позивач не надала до суду належних та допустимих доказів порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні. Посилання позивачки на той факт, що на момент вчинення заповіту у матері були вади здоров`я, а отже не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними є безпідставними, оскільки є припущеннями та не доведені належними та допустимими доказами. Заповідач [PERSON] дійсно мала онкологічне захворювання, однак згідно висновку судово-психіатричного експерта №279 від 24.09.2025 не встановлено, що наявне захворювання спричинило виникнення у неї психічного розладу, котрий позбавляв би її здатності усвідомлювати значення своїх дій чи істотно обмежував таку здатність при складанні заповіту 10.10.2007р. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд прийшов до висновку, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, тому в їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed