Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

І. Описова частина 1. Стислий зміст позовної заяви 01 січня 2025 року [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з цивільним позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради (далі - УСМПЗД ТМР), Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (далі - ССД ВК Івано-Франківської міської ради) про позбавлення батьківських прав стосовно сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що 20 квітня 2006 року між сторонами був укладений шлюб, який розірваний рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2010 року (справа № 2-8743/2010). У цьому шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 вересня 2013 року (справа № 344/12293/13-ц) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] . Автор позову зауважує, що відповідач у вихованні дитини участі не бере, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям їхнього сина, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Такі твердження випливають власне із того, що син [PERSON] проживає із своєю матір`ю починаючи з фактичного розірвання шлюбу між сторонами. Нехтуванням своїми обов`язками щодо сина з боку [PERSON] носить систематичний характер, оскільки продовжується, починаючи з жовтня 2010 року і по теперішній час. Позивач сам займається вихованням та утриманням сина [PERSON] , оскільки його батько самоусунувся від життя дитини. [PERSON] у позові наголошує, що відповідач, будучи батьком [PERSON] протягом цього часу не тільки свідомо не піклувався про здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток сина, його навчання, умови для розвитку природних здібностей та підготовку до самостійного життя, але й усіма можливостями уникає ще й від обов`язку матеріального утримування сина, у тому числі шляхом несплати аліментів, що дає підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав. 2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив Відповідач [PERSON] своїм правом на відзив, що передбачено статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), не скористався. 3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 січня 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 квітня 2025 року залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, Службу у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Протокольною ухвалою від 02 грудня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, однак подала заяву, в якій висловила прохання розгляд справи здійснювати у відсутності сторони позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. У судове засідання треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: УСМПЗД ТМР, ССД ВК Івано-Франківської міської ради не з`явилися, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Утім, представник УСМПЗД ТМР надіслав на адресу суду клопотання про розгляд цієї справи у відсутності представника УСМПЗД ТМР. Представник ССД ВК Івано-Франківської міської ради заявив клопотання про відкладення розгляду справи, проте ця заінтересована особа вже неодноразово заявляла клопотання про відкладення розгляду справи за відсутності належного обґрунтування необхідності такого відкладення. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи. ІІ. Мотивувальна частина 1. Фактичні обставини встановлені судом. 20 квітня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, розірваний рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2010 року (справа № 2-8743/2010 року) (а.с. 13). У цьому шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження, серія [NUMBER] , актовий запис за № 2389, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, батьками якого є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с. 9). [PERSON] , [INFO] , видано паспорт громадянина України № [NUMBER] та присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ; [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10 - 12). Згідно виконавчого листа Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2013 року (справа № 344/12293/13-ц), з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 400 грн (а.с. 14). У довідці початкової школи № 26 Івано-Франківської міської ради № 01-24/27 від 22 травня 2024 року вказано, що [PERSON] навчався в початковій школі № 26 з 01 вересня 2014 року по 25 травня 2018 року. За час навчання батько у шкільному житті дитини участі не брав, з педагогами не спілкувався, рівнем навчальних досягнень [PERSON] не цікавився, батьківські збори, свята не відвідував (а.с. 15). У довідці ліцею № 7 Івано-Франківської міської ради № 01-45/132 від 20 травня 2024 року зазначено, що [PERSON] , дійсно здобував освіту в ліцеї; батько - [PERSON] не цікавився навчанням та вихованням сина, не відвідував батьківські збори, не спілкувався з класним керівником (а.с. 16). Відповідно до довідки від 21 червня 2024 року № 01-07/118 Івано-Франківського фахового коледжу технологій та бізнесу [PERSON] , [INFO] , дійсно навчається з 01 вересня 2023 року, на спеціальності 072 Фінанси, банківська справа, страхування та фондовий ринок; батько - [PERSON] - не цікавиться навчанням та вихованням сина, не відвідував батьківські збори, не спілкувався з керівником групи, про що свідчить довідка Івано-Франківського фахового коледжу технологій та бізнесу (а.с. 17). Відповідно до психолого-педагогічної характеристики [PERSON] , який навчається в Івано-Франківському фаховому коледжі технологій та бізнесу з 01 вересня 2023 року, фізичний стан і здоров`я хороші, любить грати у баскетбол; в колективі вважається людиною, до чиєї думки дослухаються; у спілкуванні з викладачами ввічливий, намагається уважно вислухати чужу думку або погляд на якусь проблему і ненав`язливо висловлює свою думку. [PERSON] - позитивна і цілеспрямована людина, проте коли розпочинаються розмови про батька, студент замкнутий і не хоче про це розмовляти; спостерігається відчуття образи на батька (а.с. 18). Згідно з характеристикою [PERSON] , який навчається в Івано-Франківському фаховому коледжі технологій та бізнесу з 01 вересня 2023 року за період навчання в коледжі зарекомендував себе з позитивної сторони, спокійний, відповідальний, з повагою ставиться до друзів, завжди готовий прийти їм на допомогу. У навчанні показує достатній рівень знань. Бере активну участь у громадському житті групи. Батько - [PERSON] - не цікавиться навчанням та вихованням сина, не відвідував батьківські збори, не спілкувався з керівником групи (а.с. 19). Як вказано у заяві [PERSON] від 17 червня 2024 року, яка проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , колишній чоловік [PERSON] , не відвідував дитину і не брав участь у її вихованні. Позивач виховувала дитину самостійно, дитина була забезпечена усім необхідним (а.с. 20). 08 грудня 2024 року та 12 листопада 2025 року [PERSON] написав заяви, в яких зазначив, що проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з мамою [PERSON] , братом [PERSON] . У заяві висловив прохання повністю задовольнити позовну заяву про позбавлення батьківських прав [PERSON] , його біологічного батька. У заяві [PERSON] зауважив, що його біологічний батько ніколи не брав участі у його житті, вихованні, ніколи не надавав підтримки; на жодному святі чи випускному (садок чи школа) він не був присутній, ніколи не цікавився його заохоченнями. Він заблокував його у телефоні і з ним не спілкувався, маючи його номер. Батько ніколи не дзвонив і не писав, ні на свята, ні на його день народження. Коли почалася війна, батько просто виїхав з країни й не пішов її захищати. У заяві підсумовано, що [PERSON] не хоче мати такого батька, який для нього чужа людина (а.с. 21, 102). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження, серія [NUMBER] , відповідний актовий запис № 1606, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 22). Згідно з висновком органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 15 липня 2025 року № 956, існує доцільність у позбавленні батьківських прав [PERSON] , стосовно неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с. 73, 74). 2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. 2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України). Частиною першою статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Конституцією України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп). Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята). 2.2. Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття; повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків (частина друга); сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя). Питання батьківства (материнства), інституту шлюбу та сім`ї, пріоритетності захисту інтересів дітей є стрижневими аспектами національної правової системи, що унормовані Сімейним кодексом України (далі - СК України), Законом України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III (далі - Закон № 2402), іншими актами законодавства України. На максимальний захист інтересів дітей спрямовано дію й низки міжнародних актів. За принципом 6 Декларації прав дитини (прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року), дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції передбачено: держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (пункт 1); держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункт 3). Частиною першої, другої статті 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 2.3. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону № 2402). Частиною першою статті 8 Закону № 2402 передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону № 2402). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма, дев`ята статті 7 СК України). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини (частина перша); батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина друга); батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (частина третя); батьки зобов`язані поважати дитину (частина четверта). У частинах першій та третій статті 151 СК України зазначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно з частинами другою і четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. У пунктах 15 та 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3 (далі - Постанова) роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому у пункті 18 Постанови звернуто увагу на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно та ґрунтовно досліджувати наявні докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов`язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з`ясування його позиції й обґрунтувань. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року (заява № 39948/06) зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа «Ньяоре проти Франції»/«Gnahore v. France», №40031/98, пункт 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії»/«Scozzari & Giunta v. Italy», [GC], №39221/98 і № 41963/98, пункт 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує («mutatis mutandis», справа «Хазе проти Німеччини»/«Haase v. Germany», № 11057/02, пункт 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки»/«Wallova and Walla v. the Czech Republic», № 23848/04, пункт 72, від 26 жовтня 2006 року; «Гавелка та інші проти Чеської Республіки»/«Havelka and Others v. the Czech Republic», №23499/06, пункт 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (справа «К.А. проти Фінляндії»/«K.A. v. Finland», № 27751/95, пункт 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Мозер проти Австрії»/«Moser v. Austria»), №12643/02, пункт 68, від 21 вересня 2006 року). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання («mutatis mutandis», ухвали у справах: «Шульц проти Польщі»/«Schultz v. Poland», № 50510/99, від 08 січня 2002 року; «Реммо і Узункая проти Німеччини»/«Remmo and Uzunkaya v. Germany», № 5496/04, від 20 березня 2007 року; та «Полашек проти Чеської Республіки»/«Polasek v. Czech Republic», № 31885/05, від 08 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (пункти 49 - 51). Страсбурзький суд зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Відтак, суд констатує, що у кожній конкретній справі насамперед необхідно брати до уваги інтереси дитини, її право виховуватися у сім`ї за участі батька і матері; зростання дитини у сім`ї є найбільшим природним, традиційним способом її виховання й тільки встановивши, що перебування дитини під опікою її батьків (або окремо матері чи батька) несе реальну загрозу інтересам дитини, зважаючи на встановлені обставини справи, пов`язані з тривалим та систематичним нехтуванням батьками (матір`ю/батьком) своїми обов`язками, у якості виняткового заходу є прийнятним ухвалення рішення про позбавлення батьківських/материнських прав. 2.4. Відповідно до сімейного законодавства позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який супроводжується настанням істотних юридичних наслідків як для батька (матері), так і для дитини. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України). Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). У постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року (справа № 185/9339/21) вказано, що тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Отже, вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, суд передусім повинен дати оцінку дотриманню якнайкращих інтересів дитини, що передбачає пошук і знаходження балансу між усіма елементами, які потрібні для ухвалення справедливого судового рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати виключно після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. 2.5. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] (мати) та [PERSON] (батько). Дитина проживає, утримується та виховується виключно матір`ю [PERSON] , оскільки батько дитини ухилився з 2010 року від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до частини першої статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. На підставі досліджених доказів судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , не виконує своїх батьківських обов`язків та не здійснює батьківського піклування щодо свого неповнолітнього сина, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не бере участі в його вихованні, ухиляється від матеріального забезпечення дитини та самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до статей 164, 165, 166 СК України до батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини та не здійснюють батьківського піклування, передбачено застосування такої правової санкції, як позбавлення батьківських прав. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частинами першою - третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України). У висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 15 липня 2025 року № 956, вказано про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Таким чином, позивач надав суду належні та допустимі докази ухилення відповідача від виконання своїх батьківських (материнських) обов`язків, які є законною підставою для позбавлення його батьківських прав. Суд окремо зауважує, що під час розгляду справи [PERSON] досяг повноліття, зокрема, [INFO] йому виповнилося 18 років. Після досягнення повноліття [PERSON] висловив свою позицію щодо заявленого позову. Так, у заяві від 12 листопада 2025 року вчергове зазначив, що підтримує позов матері стосовно позбавлення його батька батьківських прав щодо нього. З цього приводу Верховний Суд зазначив: «[у] разі подання позову про позбавлення батьківських прав щодо неповнолітньої дитини суд не може відмовити у такому позові з тієї підстави, що під час розгляду цивільної справи і вирішення спору по суті дитина досягла повноліття» (постанова від 29 січня 2024 року, справа № 185/9339/21). Частинами четвертою - п`ятою статті 167 СК України визначено влаштування дитини, батьки якої позбавлені батьківських прав. Якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. З огляду на досягнення [PERSON] повноліття суд не вважає за можливе розв`язувати питання у частині його влаштування з кимось із батьків. ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви Враховуючи наведене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Суд роз`яснює відповідачу, що відповідно до положень СК України він має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена або на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи той факт, що позов про позбавлення батьківських прав задоволений у повному обсязі, а позивачем сплачено судовий збір у сумі 1 211,20 грн, що підтверджується квитанцією ІД dZylkEcQq1k від 26 грудня 2024 року (а.с. 1), обов`язок щодо сплати судового збору на користь позивача слід покласти на відповідача.

Outcome: approved