Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

До Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 47 400,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.10.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та [PERSON] в електронній формі укладений Договір №5056656, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 8000,00 грн зі сплатою 3000,00 грн відсотків, які нараховуються за ставкою 1,23% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна процентна ставка - 5,00 % в день від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Кредитор належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредитні кошти, однак останній свої зобов`язання з повернення коштів не виконав, у зв`язку із чим утворилася заборгованість. 26 січня 2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір № 26-01-102, за умовами якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги за кредитними договорами, зокрема за договором № 5056656. 10 січня 2023 року укладено договір № 10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь позивача права вимоги, зокрема до відповідача за вказаним договором. Загальний розмір заборгованості відповідача становить 47 400 грн, з яких 8000,00 грн за тілом кредиту, 38600,00 грн за нарахованими процентами, 800,00 грн за комісіями. Позивач просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000,00 грн. Відповідачем подані письмові заяви, відповідно до яких вказує, що з розміром позовних вимог позивача він не погоджується. Відповідно до ч.5 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» та ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» загальна сума коштів, яку споживач зобов`язаний повернути за договором споживчого кредиту, не може перевищувати подвійного розміру отриманого кредиту. Вказує, що максимальна сума, яка з нього може бути стягнута складає 16 000,00 грн. Просить відмовити відповідачу в задоволенні вимог в частині, що перевищує законодавчо встановлені обмеження. Також відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності. Вказує, що позивач звернувся з вимогами за кредитним договором від 2021 року, за яким прострочення виконання зобов`язання становить понад три роки. Просить відмовити позивачу у задоволенні позову за спливом строку позовної давності. В подальшому 01.10.2025 відповідачем подано відзиви на позовну заяву, в яких викладені аналогічні обставини на обгрутнування своїх заперечень. Просив застосувати строки позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову, а у разі якщо суд не визнає сплив строку позовної давності, обмежити розмір стягнення подвійною сумою тіла кредиту. Представником позивача подано письмові пояснення, заперечення на заяву про застосування строку позовної давності та відповідь на відзив на позов. В яких зазначає, що при укладенні кредитного договору, його сторонами було погоджено, що строк користування кредитом продовжується у разі наявності непогашеної заборгованості, а таке продовження не потребує додаткових дій ні від Кредитора, ні від Позичальника. Сторони Договору погодили окремий випадок автоматичної пролонгації договору, без необхідності вчинення будь-яких додаткових дій з боку сторін. Підписанням даного договору відповідач погодився на зазначені умови, зауважень щодо змісту та умов кредитного договору під час його укладення, не виказував, не звертався до кредитора із заявами про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, що свідчить про прийняття та згоду зі всіма умовами такого договору, в тому числі із спірними умовами про продовження строку кредитування. Відсотки, нараховані за Договором, є законно встановленою платою за користування кредитом, а не санкціями за невиконання чи неналежне виконання умов договору, обмеження щодо стягнення яких міститься в ч.3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування». До Відповідача не застосовувались жодні штрафні санкції чи інші заходи відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за Договором. Нарахування відсотків здійснювалось виключно у межах умов кредитного договору, які Відповідач добровільно погодив. В запереченнях на заяву відповідача про застосування строків позовної давності представник позивача зазначила, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України установлено карантин, який тривав до 30 червня 2023 року. Відповідно до змін до розділу «Прикінцеві положення» ЦК України, останній було доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто на момент укладення кредитного договору вже діяли норми закону, які призупиняли перебіг строку позовної давності. В подальшому 24.02.2022 року Указом Президента України №64/2022 на території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався та діє до цього часу. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, чинного на момент звернення позивача до суду з позовом, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Вважають, що перебіг строку позовної давності за Договором №5056656 станом на дату подачі позовної заяви, не настав. Крім того, Законом України «Про внесення змін до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України від 14.05.2025 за №4434-IX, який набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, передбачено виключення пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. Набрання чинності такого Закону відбудеться 04.09.2025, тому представник позивача вважає, що саме із цієї дати почався відлік строку позовної давності, який спливе 04.09.2028. Тому просить відмовити відповідачу в задоволенні заяви про застосування строку позовної давності. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задольнити. У судовому засіданні 29.10.2025 року огошено перерву для виклику відповідача. Проте до судових засідань 26.11.2025 року та 08.01.2026 року відповідач не з`явився, про день та час рогляду справи повідомлявся належним чином, будь-яких заяв чи клопотань суду не надав. Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. У зв`язку із неявкою учасників справи, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 22 вересня 2025 року позовна заява надійшла до суду. 30 вересня 2025 року надійшла довідка щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 жовтня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою. Призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. 11 жовтня 2021 року [PERSON] на сайті ТОВ «Мілоан» заповнив анкету-заяву на кредит, на підставі якої цього ж дня між ним і ТОВ «МІЛОАН» укладено Договір про споживчий кредит №5056656. Відповідно до договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти (кредит), а позичальник повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом. Сума кредиту становить 8 000 грн, надається на строк 30 днів, дата повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом - 10.11.2021. Загальні витрати за кредитом складають 3800,00 грн в грошовому виразі та 11215,00 відсотків річних у процентному значенні, комісія за надання кредиту 800,00 грн (за ставкою 1% від суми кредиту одноразово), проценти за користування кредитом 3000,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка становить 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Кредить надається шляхом переказу на картковий рахунок. Відповідно до п. 2.3.1.1 договору передбачено право пролонгації договору на пільгових або стандартних умовах. На пільгових умовах тобто із застосування процентної ставки 1,25 % за умови вчинення дій передбачених розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певні частку заборгованості по кредиту. Згідно з п. 2.3.1.2 договору позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб, вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в п.1.6 договору. Анкета-заява на кредит № №5056656 від 11.10.2021 містить особисті дані позичальника [PERSON] , зокрема, дата його народження, ідентифікаційний номер, номер паспорту, номер телефону та електронна пошта, адреса реєстрації та проживання, щомісячні доходи. Також в Анкеті-заяві міститься детальна інформація щодо процесу оформлення та розгляду заяви позичальника похвилинно, час підписання договору. Підписавши договір, відповідач погодився з його умовами. Довідкою ТОВ «МІЛОАН» підтверджується ідентифікація клієнта [PERSON] . Кредитодавець умови договору виконав, надавши відповідачу кредитні кошти, що підтверджується квитанцією № 1789723557 від 11.10.2021 LiqPay. Із відомості про щоденні нарахування та погашення, наданою ТОВ «МІЛОАН» видно, що в період з 12.10.2021 по 10.11.2021 нарахування відсотків відбувалось у розмірі 100 грн в день. Тобто за ставкою 1,25% в день. В період з 11.11.2021 по 09.01.2022 нарахування відсотків відбувалось у розмірі 400 грн в день, тобто за ставкою 5,00% в день. Заборгованість відповідача склала 35 800 грн (8000,00 грн тіло кредиту, 27 000,00 грн проценти, 800,00 грн комісії). 26 січня 2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір №26-01/2022-83, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі до [PERSON] за договором про споживчий кредит № 5056656 від 11.10.2021 на суму заборгованості: 8000,00 грн - за кредитом. 27 000,00 грн за відсотками, 800,00 грн - комісія, що видно із реєстру боржників до договору. Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» здійснено нарахування відсотків по вказаному кредиту за період з 26.01.2022 по 23.02.2022 у розмірі 11 600 грн, що видно із розрахунку заборгованості. Загальна заборгованість за кредитом склала 47 400 грн, з яких: 8000,00 грн кредит, 38 600,00 грн проценти, 800,00 грн комісія. Відповідачем не здійснювалось погашення боргу по кредиту вказаному товариству. 10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» відступило позивачу у справі право вимоги до боржників, в тому числі до боржника [PERSON] за договором про споживчий кредит № 5056656 від 11.10.2021. Загальний розмір заборгованості відповідача на момент відступлення права вимоги становить 47 400,00 грн. Позивачем нарахування за договором не здійснювалося, що видно із розрахунку заборгованості станом на 04.09.2025, здійсненого ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР». Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що витікають із зобов`язань за договором кредиту. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Встановлено, що сторонами в кредитному договорі визначені істотні умови, в тому числі: сума та строк кредиту, розмір відсотків та комісії, загальні витрати за кредитом, строк дії договору, умови його пролонгації. Також встановлено, що кредитний договір між сторонами укладено у формі електронного документу та підписано відповідачем електронним підписом. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до пункту 6 частини 1 цієї статті Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до положень 12 Закону України «Про електрону комерцію» одним із моментів підписання електронного правочину є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Таким чином, підписавши кредитний договір відповідач засвідчив, що погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором. Суд зазначає, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт кредиторів за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, кредитний договір не був би укладений, а грошові кошти не були би перераховані. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20). Як видно із заяв та відзиву відповідача він не заперечує факт укладення кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтями 1046, 1048 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Законом України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VIII законодавець залишив за кредитодавцем можливість встановлення комісії під час укладення кредитних договорів. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Встановлено, що боржник не виконала зобов`язання за договором, вчасно отримані в кредит кошти не повернула, відсотки за користування такими коштами та комісію за видачу кредиту не сплатила. Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Така заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.516 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). Встановлено, що на підставі договору факторингу від 26.01.2022 та договору відступлення прав вимоги від 10.01.2023 позивач набув права вимоги до відповідача за договором кредиту №5056656 від 11.10.2021. Враховуючи викладене судом встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення відповідачем кредитного договору з первісним кредитором, порушення ним взятих на себе зобов`язань, набуття позивачем права вимоги до відповідача за цим договором. Відповідачем порушувалися умови кредитного договору, кошти на повернення кредиту не сплачувалися, що призвело до виникнення заборгованості. Відповідачем визнається факт порушення ним взятих на себе зобов`язань за кредитним договором щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом. При визначенні розміру заборгованості суд бере до уваги надані позивачем розрахунки заборгованості первісного кредитора, які містять відомості про щоденні нарахування, складові заборгованості та їхній розмір. Таким чином, судом встановлено, що заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 8000,00 грн. Тому вимога про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає задоволенню. При вирішенні питання про доцільність стягнення заборгованості за процентами суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16. Так Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за "користування кредитом" могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Під час розгляду справи встановлено, що строк дії договору - 30 днів. Пунктом 2.3 договору визначено умови щодо пролонгації строку кредитування, на пільгових та стандартних умовах. Зокрема пункт 2.3.1.2 передбачає пролонгацію на стандартних (базових) умовах, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але на строк не більше 60 днів. При цьому, у період такої пролонгації проценти за користування кредитом нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною у пункті 1.6 цього договору. Тобто за умовами договору протягом 30 днів нараховуються передбачені пунктом 1.5.2 договору проценти за ставкою 1,25 %, за наступні 60 днів (у разі пролонгації) передбачені пунктом 1.6 договору за ставкою 5 %. При цьому, умовами договору не передбачено пролонгації строку кредитування більше, ніж на 60 днів, а отже, не передбачено і нарахування процентів за користування кредитом поза межами цього строку. Доказів, які свідчать про подальше узгодження сторонами істотних умов кредитування, матеріали справи не містять. З урахуванням продовження строку користування кредитом після спливу строку кредитування нарахування первісним кредитором процентів за користування кредитом за період з 11.10.2021 по 09.01.2022 у розмірі 27 000,00 грн відповідає умовам договору щодо строку такого нарахування (90 днів з урахуванням пролонгації) та розміру процентної ставки. Проте подальше нарахування процентів ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» в сумі 11 600 грн є неправомірним та не відповідає умовам договору. Після спливу визначеного договором строку кредитування права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивачем позовні вимоги в порядку ст. 625 ЦК України не заявлено. Таким чином, обставини, на які посилається позивач як на підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами у розмірі 11 600,00 грн за договором № 5056656 не знайшли своє підтвердження при розгляді справи, тому вимога про стягнення заборгованості по кредиту у вказаній сумі не підлягає задоволенню. Перевіривши доводи відповідача про нарахування відсотків з порушенням вимог ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» у розмірі, що перевищує подвійний розмір отриманого кредиту, суд зазначає таке. Відповідно до ч.3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Виходячи зі змісту ст.ст. 546, 548, 549 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі №6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Отже, вказане в ч.3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» обмеження стосується саме штрафних санкцій за порушення виконання зобов`язань, а саме щодо стягнення неустойки (штрафів, пені) і жодним чином не поширюється на відсотки за користування кредитними коштами. Зі змісту договору про споживчий кредит №5056656 видно, що у розділі 4 договору передбачена відповідальність сторін за порушення умов договору, а саме нарахування неустойки (штраф, пеня) за порушення зобов`язань та нарахування процентів відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України. Однак, в тексті позову позивачем наведені складові загальної заборгованості [PERSON] , що складаються із заборгованості за основним зобов`язанням (тіло кредиту), відсотками і комісії. У матеріалах справи відсутні будь-які дані про нарахування відповідачу неустойки за порушення виконання ним зобов`язань за договором у виді штрафу або пені чи нарахування відсотків відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. Враховуючи викладене суд приходить до переконання, що доводи відповідача щодо невідповідності розміру нарахованих відсотків вимогам ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», спрямовані виключно на уникнення обов`язку зі сплати відсотків за користування кредитними коштами та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому такі доводи суд відхиляє. У зв`язку із викладеним заперечення відповідача, викладене у заяві про застосування Закону України «Про захист прав споживачів» від 01.10.2025, стосовно визнання умов кредитного договору, що передбачають штрафи, пеню та інші санкції несправедливими та такими, що не підлягають застосуванню, не є слушними та не стосуються даної справи, оскільки жодних вимог про стягнення штрафів, пені чи інших санкцій позивачем не заявлено. Зустрічного позову щодо визнання умов договору несправедливими відповідачем не подано. Крім того, судом встановлено, що нарахування комісії за надання кредиту не суперечать нормам закону, а тому вимога позивача про її стягнення в розмірі 800,00 грн є правомірною. Частиною третьою статті 12 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У пункті 3 частини 2 статті 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до переконання, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 35 800,00 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 8 000,00 грн, заборгованість за процентами 27 000,00 грн, заборгованість за комісіями 800,00 грн. Перевіряючи доводи заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд приходить до такого. Норми статті 256 ЦК України визначають, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51). Відповідно до положень ст. 257, ч. 3 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Як встановлено судом, кредитний договір №5056656 було укладено 11.10.2021, зобов`язання за договором відповідачем не виконувались, платежі не здійснювались. Заборгованість встановлена судом, що підлягає стягненню, нарахована по 09.01.2022. Отже, за загальним правилом, позивач мав звернутися до суду з позовом щодо стягнення нарахованої заборгованості в період з наступного дня невиконання умов кредитого договору 10.01.2022 по 10.01.2025. Проте, з позовом позивач звернувся 22 вересня 2025 року. Разом з тим, слід зазначити, що 24.02.2022 року Указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації по відношенню до України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» - на території України з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та затверджувався Верховною радою України та діє до цього часу. Отже, позовна заява до суду подана під час дії воєнного стану в Україні. Крім цього, 17.03.2022 року набув чинності Закон України від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», відповідно до якого розділ 12 «;Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України був доповнений п.19, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином строк позовної давності у спірних правовідносинах зупинився на строк дії в Україні воєнного стану, який діє до даного часу. Поряд з цим, Верховною Радою України 14.05.2025 року прийнято Закон України «Про внесення змін до п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо поновлення перебігу позовної давності», відповідно до положень якого пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України виключено. Норми цього Закону, набирають чинності з 04.09.2025 роки. Тобто з цієї ж дати відновлюється перебіг строку позовної давності, який був зупинений на час воєнного стану. Таким чином, трирічний строк позовної давності за вказаним договором почне обчислюватися з 04.09.2025, і спливе лише після спливу цього трирічного періоду - тобто 04.09.2028, якщо не буде інших підстав для його переривання чи зупинення. Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті введенням Указом Президента України воєнного стану на території України, цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд приходить до переконання, що строки позовної давності за даним позовом позивачем не пропущені. Тому заява відповідача щодо застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню. При цьому, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Вирішуючи питання про стягнення понесених позивачем судових витрат, суд керується таким. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1829,58 грн (35 800 * 2422,40 / 47 400). Відповідно до приписів ст. ст. 133, 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до матеріалів справи судові витрати позивача на професійну правничу допомогу становлять 16 000,00 грн, які підтверджуються договором № 01-07/2024 про надання правової допомоги від 01.07.2024 року, заявкою на надання юридичної допомоги № 1121 від 01.08.2025 року щодо стягнення заборгованості з боржника [PERSON] , в якій визначено вид та вартість послуг (надання усної консультації з вивченням документів 4000 грн, складання позовної заяви 12 000 грн), витягом з Акту про надання юридичної допомоги №13 від 31.08.2025 на суму 16 000 грн. Встановлено, що правова допомога позивачу фактично була надана, відповідачем не подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу та будь-яких доказів їх неспівмірності. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 12 084,39 грн (35 800 * 16000/ 47 400).

Outcome: partial