Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

Позивачка, звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, в якому вказує, що 01 вересня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Бердянському району реєстраційної служби Бердянського управління юстиції Запорізької області. У подружжя [INFO] народилась донька - [PERSON] . Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 липня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Крім цього, 14 вересня 2020 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області було винесено судовий наказ про стягнення аліментів з Відповідача. З початком повномасштабного вторгнення спілкування між сторонами припинилось. Відповідач не бере участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Варто зазначити, що наразі спілкування з відповідачем відсутнє, він не цікавиться життям дитини, чи в безпеці дитина, чи має засоби до існування. При цьому, аліменти не сплачує, з дитиною не спілкується. Крім цього, як вбачається з довідки від 09.12.2024 року вих. №326, виданої Бердянською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 11 Бердянської міської ради запорізької області, за період навчання в школі батько [PERSON] , [PERSON] , не брав участь у шкільному житті доньки, не відвідував батьківські збори, не проявляв інтерес до спілкування з класним керівником та іншими вчителями, які надають освіту його дитині. Контакт із сім`єю [PERSON] класний керівник підтримує виключно через матір .Відповідно до з заяви від 30.10.2024 року, посвідченої віцеконсулом Генерального консульства України в Стамбулі (Турецька Республіка), донька [PERSON] - [PERSON] , знаходиться під опікою матері та на її повному утриманні. Таким чином, відповідач не підтримує спілкування з дитиною, не цікавився долею та життям доньки, не телефонує доньці та не допомагає. Відповідач не був позбавлений інформації стосовно місця проживання дитини, а з боку Позивача не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з ним та прийнятті участі батька у вихованні. Так, з боку Відповідача не вчинено дій, які б підтверджували, що він має дійсний намір спілкуватись з дитиною, приймати участь у вихованні та розвитку дитини, утримувати доньку. Прохає суд позбавити батьківських прав [PERSON] [INFO] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області 09.01.2025 року справу передано за підсудністю до Олександрівського районного суду м.Запоріжжя. 28.01.2025 року Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя позовну заяву залишити без руху. 04.02.2025 року Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя відкрито провадження у справі та розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Відзив від відповідача на позов до суду не надійшов. 06.05.2025 року Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя залучено до участі Службу у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації. 13.08.2025 року Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя зобов`язано Службу у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації надати письмовий висновок про доцільність або недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] 16.09.2025 року Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Представник позивача, адвокат Домітращук І.М., у судовому засіданні підтримала позовну заяву, прохала суд задовольнити її у повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом оголошенням на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - https://gt.zp.court.gov.ua/sud0808/ Представник органу опіки та піклування до судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, заслухавши представника позивача, думку дитини, свідка, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані сторонами, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних обставин. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 17 вересня 2013 року батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] /а.с.13/. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 липня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано./а.с.14-15/. 14 вересня 2020 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області було винесено судовий наказ про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку/а.с.17/. Крім цього, як вбачається з довідки від 09.12.2024 року вих. №326, виданої Бердянською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 11 Бердянської міської ради запорізької області, за період навчання в школі батько [PERSON] , [PERSON] , не брав участь у шкільному житті доньки, не відвідував батьківські збори, не проявляв інтерес до спілкування з класним керівником та іншими вчителями, які надають освіту його дитині. Контакт із сім`єю [PERSON] класний керівник підтримує виключно через матір./а.с.21/. Відповідно до заяви від 30.10.2024 року, посвідченої віцеконсулом Генерального консульства України в Стамбулі (Турецька Республіка), донька [PERSON] - [PERSON] , знаходиться під опікою матері та на її повному утриманні./а.с.20/. На запит суду 04.02.2025 року Державною прикордонною службою України надано інформацію, що [PERSON] в період з 24.02.2022 по 05.02.2025 року лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України не перетинав/а.с.47/. Відповідно до Висновку Служби у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав від 24.10.2025 року №107-8925 доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. У судовому засіданні, за участю психолога [PERSON] , дитина [PERSON] суду пояснила, що останній раз бачила тата 6 років тому, після того він з нею не спілкується взагалі, не допомагає матеріально, жодного телефонного дзвінка від нього не було, не цікавиться її життям. Вона не бажає з ним спілкуватися та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що давно знає сім`ю [PERSON] . Ніхто не міг і подумати що вони розірвуть шлюб. З ним були проведені бесіди, але він пішов до іншої жінки проживати, у них є діти. [PERSON] дуже любила батька, але він перестав з нею спілкуватися. Вона сама йому телефонувала, писала , але він не відповідав на її дзвінки, не бажав спілкуватися. Його друга дружина дуже впливає на його думку. [PERSON] дуже нервувала, що батько не бажає з нею спілкуватися, самостійно ініціювала їх спілкування, але [PERSON] ігнорував дитину. Більше 3-х років вони не спілкуються взагалі. На даний момент і у [PERSON] вже немає бажання з ним спілкуватися. Оцінивши вищезазначені докази у сукупності з іншими доказами у справі, суд, доходить переконання, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає інтересам неповнолітньої дитини, так як батько ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків: тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її розвиток, він взагалі не спілкується з донькою; не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє жодного інтересу до внутрішнього світу і виховання доньки, підтвердженням чого є відсутність бажання неповнолітньої [PERSON] говорити про батька, якого вона бачила останній раз 6 років тому. Оскільки про дитину піклується її мати, натомість батько не проявляє за цей час жодного інтересу до неї, не цікавився їх життям, жодної участі у вихованні чи навчанні дитини не брав, не допомагав матеріально. Долучені докази позивачем до справи, суд вважає суттєвими доказами ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до абз. 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від З30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини. її навчання. підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 26 січня 2022 року у справі 203/3505/19 Верховний Суд зазначив, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав. Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини факт стягнення з [PERSON] аліментів, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року, справа №199/5032/16-ц). Відповідно до ст.ст. 8,11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя тощо. Конвенцією про Права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення. судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд стверджує, що верховенство права означає, що усі люди рівні перед законом як у своїх правах, так і в своїх обов`язках. Тим не менше, законодавство має враховувати різницю між людьми та ситуаціями за умови, що така різниця має об`єктивну і розумну підставу, переслідує правомірну мету, узгоджується з вимогами, яких дотримуються демократичні суспільства, та пропорційні цим принципам (рішення у справі «Партія добробуту (Refah Partisi), Ербакан, Казан та Текдаль проти Туреччини», від 31 липня 2001 року). Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, від 27 жовтня 1993 року, Ankerl v. Switzerlan, заява № 17748/91, від 23 жовтня 1996 року та Kaya v. Austria, заява № 54698/00, від 08 червня 2006 року). Крім того, суд зауважує, що сторони розірвали шлюб 22.07.2019 року, дитина проживає лише з мамою, а єдине, що пов`язує неповнолітню [PERSON] із [PERSON] - це номінальний запис про батька у графі його свідоцтва про народження. Враховуючи вищевикладене, оскільки [PERSON] фактично самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини без поважних причин, не виявляє щодо своєї доньки батьківського піклування, не займається її вихованням та не піклується про неї, не проявляє інтересу до стану її здоров`я, не цікавиться її фізичним, моральним і духовним розвитком, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Роз`яснити, що батько, позбавлений батьківських прав, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved