Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт фінанс» звернулося до суду із даним позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 34294,78 грн. Позов обґрунтований тим, що 06.08.2018 між АТ «Альфа-банк» та [PERSON] шляхом акцептування банком пропозиції клієнта укладено угоду про обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Зобов`язання за кредитним договором АТ «Альфа-банк» виконав своєчасно і повному обсязі, надавши відповідачу у розпорядження кредитні кошти. 20.09.2021 між АТ «Альфа-банк» та ТОВ «ФК «Еліт фінанс» укладений Договір факторингу, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі за кредитним договором, що укладений між АТ «Альфа-банк» та відповідачем. Відповідно до розрахунку заборгованості за відповідачем станом на 20.09.2021 обліковується заборгованість в розмірі 34294,78 грн. Порушення відповідачем зобов`язань по укладеному кредитному договору щодо своєчасного погашення кредиту зумовило звернення позивача до суду із відповідним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 09.06.2025 позовну заяву ТОВ «ФК «Еліт фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором передано до Київського районного суду м. Харкова для розгляду за підсудністю. Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 03.07.2025 прийнято цю позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи без його участі, у разі неявки в судове засідання відповідача, представник позивача не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання повторно не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд на підставі ухвали від 16 січня 2026 року провів заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши подані докази, дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. ПАТ "Альфа Банк" та [PERSON] уклали угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії (далі угода), шляхом пропозиції (оферти) на укладення такої угоди [PERSON] 06.08.2018 та в подальшому акцептування банком пропозиції клієнта (оферти). Відповідно до Угоди тип кредиту "кредит готівкою"; сума кредиту 24999,99 грн; процентна ставка, % річних 19,99 %; тип ставки фіксована; строк кредиту 36 місяців. Дата повернення кредиту 06.08.2021 року. Офертою та акцептом передбачено, що ліміт кредитної лінії складає 200 000,00 грн. Згідно з випискою по рахунку [PERSON] за період з 06.08.2018 по 20.09.2021 відповідачу 06.08.2018 перераховано кошти за кредитним договором № 501052419 від 06.08.2018 у розмірі 22337,54 грн. Вказаною випискою підтверджується рух коштів по рахунку [PERSON] за період з 06.08.2018 по 20.09.2021. Також з виписки вбачається, що відповідач використовував відповідні кошти. 20 вересня 2021 року Акціонерне товариство "Альфа Банк" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Еліт фінанс" уклали договір факторингу № 3, відповідно до якого ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження АТ "Альфа Банк" за плату, а АТ "Альфа Банк" відступає ТОВ "ФК "Еліт Фінанс", а ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" набуває належне АТ "Альфа Банк" право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено в додатку № 1-1 до договору (п. 2.1 Договору). Відповідно до п. 2.3. договору факторингу право вимоги вважається відступленим фактору з дати оплати фактором ціни прав вимоги, що становить 12844800,00 грн (п. 4.2. Договору). Згідно із копією платіжного доручення № 559 від 20 вересня 2021 року ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" сплатило на корить АТ "Альфа Банк" 12844800,00 грн з призначенням платежу: за право вимоги згідно договору факторингу №3 від 20.09.2021, без пдв. Згідно з випискою з додатку до договору факторингу № 3 від 20.09.2021 року (Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами) ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" отримало право грошової вимоги за кредитним договором CCNG-501052419 від 06.08.2018, ПІБ: [PERSON] , ІПН: [NUMBER] ; загальний залишок заборгованості 34294,78; залишок по тілу кредиту: 31114,95 грн; залишок заборгованості за штрафними санкціями: 3179,83 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № 501052419 заборгованість [PERSON] станом на 20.09.2021 становить 34294,78 грн. Отже, з матеріалів справи вбачається, що відповідач уклав кредитний договір, шляхом пропозиції (оферти) на укладення такої угоди, яка власноручно підписана останнім та в подальшому акцептування банком пропозиції клієнта (оферти). Наведене вказує на те, що сторони досягли згоди щодо істотних умов договору, як того вимагають положення статті 638 ЦК України. Як регламентовано ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження (ст. 1080 ЦК України). За сформованою позицією Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц тлумачення ч. 1 ст. 512 ЦК України дає підстави для висновку, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору факторингу (глава 73 ЦК України). Оскільки сторонами договору дотримані умови зазначеного договору факторингу, що встановлюють порядок та процедуру відступлення права вимоги за договором, тому суд дійшов висновку, що позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № 501052419. Положеннями ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки відповідач належним чином не виконав умови укладеного кредитного договору № 501052419, суму отриманих грошових коштів та нарахованих процентів не повернув, то суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо витрат позивача суд зазначає наступне. Представником позивача заявлене клопотання щодо стягнення з відповідача відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що становить 9200,00 грн. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України). На підтвердження обсягу наданих послуг, здійснених позивачем, надана копія договору про надання правової допомоги № 03-07/24 від 03 липня 2024 року, копію акта прийому-передачі наданих послуг від 15 липня 2024 року за зазначеним договором про надання правової допомоги з детальним описом наданих послуг. Вирішуючи питання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує, що: - не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21); - при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц). - метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (постанови Верховного Суду від 04.10.2021 від № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Суд вважає, що з огляду на обставини справи: ціна позову становить 34294,78 грн, предмет позову складається зі стягнення кредитної заборгованості, а, отже, справа не є досить складною, розгляд здійснювався в спрощеному провадженні, і підготовка до її розгляду не потребувала аналізу великої кількості норм чинного законодавства, значних затрат часу та зусиль, а тому заявлений адвокатом розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не є співмірними з складністю наданих послуг. Відтак, суд дійшов висновку щодо зменшення витрат позивача на професійну правничу допомогу до чотирьох тисяч гривень. Щодо розподілу судових витрат: Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved