Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

[PERSON] , представником якої є адвокат Ляховська Олександра Тимофіївна, звернулася до Теплицького районного суду Вінницької області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Обрій» про визнання відсутнім права оренди земельної ділянки кадастровий номер 0523787400:02:000:0180, площею 3,5252 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить на праві власності [PERSON] та перебуває в оренді ТОВ «Обрій», що знаходиться на території Тополівської сільської ради Гайсинського (Теплицького) району Вінницької області, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.03.2019 року, індексний номер 46120548. Зазначає, що 10 лютого 2006 року між [PERSON] та СТОВ «Обрій» с. Тополівка Теплицького району Вінницької області було укладено Договір оренди вищевказаної земельної ділянки, строком на п`ять років, який було зареєстровано в Теплицькому секторі ДЗК Вінницької регіональної філії ДП Центр ДЗК» 13.06. 2006 року за № 040687400041. Примірник оригіналу вказаного Договору [PERSON] вручено товариством не було. У 2016 році в усній формі вона звернулася до директора СТОВ «Обрій» із проханням повернути їй земельну ділянку, яку вона мала намір у подальшому обробляти самостійно, проте, отримала відмову, оскільки як їй було повідомлено, договір діє до 2021 року. У січні 2017 року [PERSON] отримала витяг з Державного земельного кадастру з інформацією про земельну ділянку, з якого вона дізналася, що строк дії договору оренди становить 15 років. Із відповіді відділу Держгеокадастру у Теплицькому районі у лютому 2017 року позивачу стало відомо, що існують зміни до договору оренди землі від 27.10.2010 року, укладені між [PERSON] та СТОВ «Обрій», відповідно до яких товариство має право користування належною їй земельною ділянкою строком на 15 років. [PERSON] зазначила, що вказані зміни до договору оренди зі СТОВ «Обрій» вона не укладала та їх не підписувала, інших осіб на такі дії не уповноважувала, що свідчить про відсутність її волевиявлення та наміру на їх укладення, тому вона звернулася до суду з позовом про визнання змін до договору оренди землі недійсними. В межах розгляду справи призначено судову почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експерта від 30.09.2021 року № СЕ-19/102-21/10956 114 підпис у графі «Орендодавець» від імені [PERSON] у змінах до договору оренди землі від 27.10.2010 року, які зареєстровані 30.12.2010 року за № 041005900309 у Теплицькому секторі ДЗК «Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» між [PERSON] та СТОВ «Обрій» виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Під час розгляду цивільної справа № 144/137/17, стало відомо, що між позивачем та СТОВ «Обрій» було укладено іншу додаткову угоду до Договору оренди землі від 10.02.2006 року. З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна позивач дізналася про те, що між нею та СТОВ «Обрій» було укладено додаткову угоду від 17.02. 2018 року до Договору оренди землі від 10.02.2006 року, якою змінено дію Договору оренди землі строком на 20 років, а 25.03.2019 року було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень цієї угоди від 17.02.2018 року за індексним номером - 46120548. Так, як додаткову угоду від 17.02.2018 року (рішення про державну реєстрацію 25.03.2019 року за індексним номером - 46120548) до Договору оренди землі від 10.02.2006 року позивач не підписувала, нікого не уповноважувала на здійснення таких дій, вона змушена звернутися до суду з указаним позовом. Ухвалою Теплицького районного суду (головуючий - суддя Довгалюк Л.В.) від 24 червня 2024 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Відповідачу запропоновано подати відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження. 15.07.2024 року від директора Товариства Захарчука В.В. надійшов відзив на позов, у якому зазначено про безпідставність позовних вимог, оскільки 17.02.2018 між сторонами укладено додаткову угоду, на підставі якої, 19.03.2019 року було зареєстровано право оренди. Вказаний правочин [PERSON] підписувала особисто, при цьому зауважень не мала. Натомість знаючи про пожежу, яка виникла у адміністративному будинку Товариства, в результаті якої знищено всі документи (статутні, бухгалтерські, договори оренди землі), скористалась даними обставинами, діючи недобросовісно, подала позов до суду. За вказаних обставин просив відмовити у задоволенні позову ( том 1 а.с. 91-93). 24.07.2024 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якому представник позивача - адвокат Ляховська О.Т. просила суд не брати до уваги лист Гайсинського районного управління ГУ ДСНС у Вінницькій області № 59 від 27.01.2022, оскільки такий не відповідає Акту про пожежу. Представник позивача зазначила, що повідомлення відділу 33 ПНС у Гайсинському районі ЦЗД ГУ ДСНС України у Вінницькій області від 27.01.2022 із таких підстав є незаконним, оскільки доказом факту пожежі може бути лише належним чином оформлений акт про пожежу, примірник якого 27.01.2022 надано до Національної поліції, а не лист, наданий відповідачем (том 1 а.с. 111-117). Згідно розпорядження керівника апарату Теплицького районного суду Синчі Л.П. щодо проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями № 15 від 28.10.2024 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2024 року, в провадження судді Бондарук О.П. надійшла вищевказана цивільна справа (том 1 а.с. 186). Ухвалою судді від 01 листопада 2024 року в даній справі призначено підготовче судове засідання (том 1 а.с. 188). 11.11.2024 року представником позивача адвокатом Ляховською О.Т. через канцелярію суду подано заяву про зміну предмету позову, в якій викладено прохання первісні позовні вимоги доповнити похідною позовною вимогою про зобов`язання повернути позивачеві спірну земельну ділянку (том 1 а.с. 191). Ухвалою суду від 26 грудня 2024 року прийнято заяву представника позивача про зміну предмету позову. Постановлено в подальшому проводити розгляд справи з урахуванням заяви про зміну предмету позову, тобто про визнання відсутнім права оренди земельної ділянки та повернення її власнику (том 1 а.с. 205-206). Ухвалою суду від 12.02.2025 року за клопотанням представника позивача адвоката Ляховської О.Т. у справі призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження на час її проведення. 19.05.2025 року, після отримання листа Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість проведення судової почеркознавчої експертизи та залишення ухвали суду без виконання, судом постановлено ухвалу про поновлення провадження у справі. Ухвалою суду від 18.06.2025 року за клопотанням представника відповідач адвоката Клінчикова С.О. у справі повторно призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження на час її проведення. 24.09.2025 року, після отримання повідомлення Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про неможливість проведення судової експертизи, судом постановлено ухвалу про поновлення провадження у справі. Ухвалою суду від 15.10.2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили задовольнити їх у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зважаючи на викладені у відзиві заперечення. Вважає дії позивача недобросовісними, оскільки остання, дізнавшись про пожежу, звернулася до суду з позовом, до цього не маючи жодних претензій до орендаря. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Як зазначено у ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 105174 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 3,5252 га, кадастровий номер 0523787400:02:000:0180, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Тополівської сільської ради Теплицького району Вінницької області (т. 1 а.с. 16). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 05.07.2013 року прізвище дружини [PERSON] після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (т. 1 а.с. 17). 10.02.2006 між [PERSON] та СТОВ «Обрій» в особі директора Захарчука В.В. укладено договір оренди землі, яка знаходиться на території Тополівської сільської ради, з кадастровим номером 0523787400:02:000:0180, площею 3,5252 га (№ 181 земельної ділянки згідно технічної документації) строком на 5 років. Договір зареєстрований 13.06.2006 у Теплицькому секторі ДЗК Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» (т. 1 а.с. 23-25). Зміни до договору оренди землі від 27.10.2010 між [PERSON] та СТОВ «Обрій» с. Тополівка, зареєстровані 30.12.2010 за № 041005900309 у Теплицькому секторі ДЗК Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК», відповідно до якого у п. 8 договору оренди землі слова «договір укладено на п`ять років» замінено на слова «договір укладено на п`ятнадцять років», а також змінено п. 9 договору щодо внесення орендарем орендної плати (т. 1 а.с. 26). Згідно висновку експерта від 30.09.2021 року № СЕ-19/102-21/10956-ПЧ підпис у графі «Орендодавець» від імені [PERSON] у змінах до договору оренди землі від 27.10.2010, с. Тополівка, які зареєстровані 30.12.2010 за № 041005900309 у Теплицькому секторі ДЗК Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» між [PERSON] та СТОВ «Обрій», виконаний не [PERSON] , а іншою особою (т. 1 а.с. 18-22). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 303801642 від 29.06.2022 року, зареєстровано зміни іншого речового права, підстава: додаткова угода від 17.02.2018 року до Договору оренди землі від 10.02.2006 року укладеного між ТОВ «Обрій» та [PERSON] , якою змінено дію Договору оренди землі строком на 20 років ( т. 1 а.с. 28-29), а 25.03.2019 року було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі цієї угоди з індексним номером 46120548 (а.с 27). Судом встановлено, що у позивача відсутній примірник Додаткової Угоди від 17.02.2018 року до договору оренди землі від 10.02.2006 року, якою змінено дію оренди землі строком на 20 років. Предметом даної справи є спір між орендарем та орендодавцем стосовно визнання відсутнім права оренди земельної ділянки та повернення її власнику. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Факт підписання позивачем Додаткової угоди до договору оренди або протилежне має бути доведено лише шляхом проведення судової почеркознавчої експертизи. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.01.2020 у справі № 370/999/16-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України, стаття 79 ЦПК України, частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За наявності оспорюваних підписів у договорах оренди встановлення їх автентичності відбувається шляхом проведення почеркознавчої експертизи. На підтвердження заявлених позовних вимог про те, що позивачка не підписувала із відповідачем додаткової угоди від 17.02.2018 року до договору оренди землі від 10.02.2006 року, її представником адвокатом Ляховською О.Т. разом із позовною заявою подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, яке задоволено судом. Судом встановлено, що вжиті позивачем заходи щодо отримання оригіналу Додаткової угоди від 17.02.2018 року до договору оренди землі від 10.02.2006 року були безрезультатними. За клопотанням представника позивача суд витребовував оригінали Додаткової угоди від 17.02.2018 року до договору оренди землі від 10.02.2006, про які йдеться у цій справі, з відповідних органів, в тому числі й у Товариства, з метою надання їх експерту для проведення судової почеркознавчої експертизи. З огляду на характер порушеного права позивача, яка заперечує укладення оскаржуваної Додаткової угоди від 17.02.2018 року до договору оренди землі від 10.02.2006, та відсутність у неї її примірника, оригінал такої угоди може бути наданий лише відповідачем, як особою, яка уклала Додаткову Угоду до договору оренди земельної ділянки та звернулася із заявою щодо її реєстрації. Відповідачем така вимога суду не була виконана з посиланням на неможливість надати оригінал Угоди, у зв`язку з обставинами непереборної сили, а саме виникненням пожежі у адміністративному будинку Товариства, внаслідок чого знищено всі документи, в тому числі витребувану Додаткову угоду від 17.02.2018 року до договору оренди землі від 10.02.2006, на підтвердження чого надано певні документи (том 1 а.с. 94-96, 167). Ухвалами суду від 12.02.2025 року та від 18.06.2025 року за клопотаннями сторін у справі призначались судові почеркознавчі експертизи, проведення яких доручалось експертам Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз та експертам Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, яких попереджено про кримінальну відповідальність за статтями 385 т а384 КК України (том 1 а.с. 218-219, а.с. 244-245). За змістом листа Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз та повідомлення Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, ухвали суду про призначення судової почеркознавчої експертизи залишено без виконання, у зв`язку із відсутністю оригіналів документів, що виключає її проведення (том 1 а.с. 229-230, том 2 а.с. 3-4). Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 17 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12.06.2009, під час обговорення у судовому засіданні питання про призначення експертизи, а також в ухвалі про її призначення суд повинен роз`яснити наслідки ухилення від участі в експертизі. Застосування таких наслідків можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Згідно з положеннями ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Фактично суд виходить з припущення, що особа ухиляється від участі в експертизі, оскільки побоюється її результатів, а тому визнає факт, який треба було встановити експертизою, доведеним. Натомість судом враховується, що у позивача, яка заперечує свій підпис у Додатковій Угоді від 17.02.2018 року до договору оренди землі від 10.02.2006, відсутній оригінал цієї угоди, а відповідачем не надано доказів протилежного, тобто твердження [PERSON] про те, що вона не підписувала спірних договорів, залишились не спростовані відповідачем. У відповідності до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Документальне засвідчення факту знищення чи пошкодження майна підприємства є важливим для подальшого визначення розміру збитків, отримання компенсації, віднесення до податкових витрат та врегулювання питання щодо виконання зобов`язань перед партнерами. Згідно наданого стороною Позивача Акту про пожежу від 27.01.2022, складеного комісією у складі: заступника начальника відділу ЗЗ ПНС у Гайсинському районі ЦЗД ГУ ДСНС України у Вінницькій області капітана служби цивільного захисту Четверика Ю.В., начальника караулу 22-ДПРЧ смт. Теплик капітана служби ЦЗ РуденкаО.В., а також директора Товариства Захарчука В.В., пожежа відбулася на об`єкті господарчої споруди по [ADDRESS] , внаслідок якої знищено металеву покрівлю та речі домашнього вжитку. Зауваження членів комісії до Акту відсутні (том 1 а.с. 124). Постановою КМУ від 26.12.2003 № 2030 затверджено Порядок обліку пожеж та їх наслідків, згідно з яким обліку підлягають усі пожежі незалежно від місця їх виникнення та наслідків. Документом, який засвідчує факт пожежі, є акт, що підписується комісією, до складу якої входить не менш як три особи, у тому числі представник територіального органу ДСНС, представник адміністрації (власник) об`єкта, потерпілий. Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 14.06.2017 № 503, який діяв на час фіксації пожежі, затверджено форму акту про пожежу, у якій передбачено відображення, крім іншого, таких відомостей як: місце виникнення пожежі, час виявлення пожежі, детальний опис знищеного, пошкодженого пожежею, встановлений чи орієнтовний розмір прямих, побічних збитків від пожежі, встановлена чи ймовірна причина пожежі та інші відомості. Зважаючи на наведене, суд критично ставиться до інших доказів, наданих стороною відповідача, яким вони складені та підписані, на підтвердження знищеного пожежею майна (в тому числі Додаткової угоди від 17.02.2018 року до договору оренди землі від 10.02.2006), таких як акт Товариства про знищення документів № 1 від 31.01.2022, наказ Товариства № 1 про створення комісії від 27.01.2022, так і повідомлення заступника начальника відділу 33 ПНС у Гайсинському районі № 59 від 27.01.2022, оскільки такі не відповідають Акту про пожежу, тому відкидає їх (том 1 а.с. 94-96). З урахуванням викладеного, ненадання відповідачем, який є юридичною особою, оригіналів документів суд розцінює як його ухилення від проведення судової почеркознавчої експертизи, що свідчить про небажання отримати висновки та дає суду можливість визнати факт непідписання Додаткової Угоди від 17.02.2018 року до договору оренди землі від 10.02.2006 року [PERSON] , на підставі ст. 109 ЦПК України. Водночас судом враховано, що стороною відповідача не надано до суду достатніх доказів, зокрема, бухгалтерських документів, що свідчать про сплату податків із нарахованої орендної плати [PERSON] , як і доказів на підтвердження виплати орендної плати за попередні роки (2016-2024). Також відповідачем не надано доказів на підтвердження вручення [PERSON] примірника оспорюваної Додаткової Угоди, як і доказів звернення Товариства до компетентних установ із метою відновлення втрачених документів, повідомлення правоохоронних та інших компетентних органів про знищення документів тощо. За наведених обставин, оскільки після закінчення строку дії договору оренди землі від 10.02.2006 року, укладеного на 5 років, земельна ділянка позивачки перебуває у володінні відповідача без належних на те правових підстав, з метою захисту порушених прав позивача, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. У частині першій статті 627 ЦК зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 93 ЗК України право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі». Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. У статті 6 Закону України «Про оренду землі» зазначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно із частиною першою статті 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із частиною першою статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата. Відповідно до ч. 4 ст. 69 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абзац 1частини другої статті 207 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (абзац 1частини першої статті 638 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) вказано, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав. Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше)». Позивачем заперечувався факт отримання орендної плати з 2016 року по даний час, що не спростовано в судовому засіданні стороною відповідача. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача (див.постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі №513/879/19(провадження № 14-49цс22)). Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 зробила висновок, що належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача; позовна вимога про скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації права оренди щодо спірної земельної ділянки, з одночасним припиненням такого права, не є належним способом захисту порушеного права, а вимога про зобов`язання повернути позивачу спірну земельну ділянку є похідною. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім. При зверненні із позовом [PERSON] посилалася на те, що жодних змін та додаткових угод до договору оренди землі від 10.02.2006 року вона особисто не підписувала, інших осіб на їх підписання не уповноважувала, а тому вважає їх неукладеними, отже позивачем обрано належний спосіб захисту її прав про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача. У свою чергу, відповідачем заявлено про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності щодо визнання вілдсутнім права оренди, з посиланням на те, що [PERSON] могла дізнатися про порушення свого права з Державного реєстру з часу внесення відомостей до державного реєстру, що мало місце в січні 2018, однак до суду з позовом позивач звернулася лише в червні 2024 (том 1 а.с. 98-99). Відповідно до положень статтей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Частиною 5 ст. 267 ЦПК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Аналізуючи доводи представників сторін з приводу позовної давності, судом встановлено, що [PERSON] довідалась про порушення свого права у червні 2022 року, отримавши витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права з інформацією про земельну ділянку (кадастровий номер 0523787400:02:000:0180), що між нею та СТОВ «Обрій», нібито, укладено додаткову угоду від 17.02.2018 року до договору оренди землі від 10.02.2006 року, якою змінено дію договору строком на 20 років, а 25.03.2019 року винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі цієї угоди, індексний номер 46120548. Судові спори між нею та відповідачем продовжуються з 2017 року, оспорюючи в судовому порядку зміни до договору оренди землі від 27.10.2010 року, їй стало відомо, що між нею та СТОВ «Обрій» укладено іншу Додаткову угоду від 17.02.2018 року, на підтвердження чого 29.06.2022 року їй сформовано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, судом враховано, що порушення прав позивача є триваючим і таким, що впливає на реалізацію нею права власності, яке є непорушним, а відтак підлягає судовому захисту. Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що про існування Додаткової Угоди від 17.02.2018 до договору оренди землі від 10.02.2006 року позивач дізналася лише у червні 2022 року, суд дійшов висновку про те, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України саме з цього моменту починається перебіг строку позовної давності, а відтак позов пред`явлено [PERSON] в межах строку позовної давності, тому клопотання відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає до задоволення. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 22.04.2015 № 6-48цс15. Під час ухвалення судового рішення суд, відповідно до п. 6 ч. 1ст. 264 ЦПК України, вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. За змістом частин 1 та 2 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору у розмірі 2422 грн 40 коп, які документально підтверджені. Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу представник позивача адвокат Ляховська О.Т. надала договір про надання правничої допомоги №7 від 07 травня 2024, розрахунок вартості за надання професійної правничої допомоги до Договору про надання правової допомоги від 07.05.2024 № 7, акт приймання передачі послуг професійної правничої допомоги до Договору про надання правової допомоги від 07.05.2024 № 7 та квитанцію від 15.12.2025 № 51, згідно з якими загальна вартість наданих адвокатських послуг позивачу склала 10 000 гривень, а саме: консультація щодо написання позовної заяви 400 грн, підготовка та написання позовної заяви - 3 000 грн, участь у судових засіданнях - 6600 грн том 2 а.с. 21-23, том 1 а.с. 8). За змістом частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. З огляду на те, що письмового або усного клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги відповідач не подав, а тому у суду відсутні підстави для висновку про їх неспівмірність, відтак стягненню з Товариства на користь позивача підлягають понесені останнім витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved