Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 20.04.1990. Від шлюбу спільних неповнолітніх дітей не мають. Вже шість років як вони повністю припинили шлюбні стосунки, проживають окремо, ведуть роздільне господарство і у кожного окремий бюджет. Майнові та інші претензії один до одного відсутні. Просила розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований у Відділі запису актів цивільного стану Московської районної ради народних депутатів міста Києва, актовий запис № 495 від 20.04.1991. 29.07.2025 постановлено ухвалу про передачу цивільної справи за підсудністю. 09.10.2025 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 20.04.1990 о/ЗАЦС Московського РВК між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] , актовий запис №495. Від шлюбу спільних неповнолітніх дітей не мають. Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. В силу ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 114 СК України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Аналізуючи доводи позивача, наведені в обґрунтування позовних вимог, та обставини, встановлені судом у сукупності з наданими доказами, суд вважає, що сім`я фактично розпалася, примирення між сторонами не можливе і позивач цього не бажає. Також встановлено, що сторони разом не проживають та ніяких стосунків, притаманних подружжю, не підтримують, спільне господарство не ведеться. Позивач просить розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований у Відділі запису актів цивільного стану Московської районної ради народних депутатів міста Києва, актовий запис № 495 від 20.04.1991. Разом з тим, відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 20.04.1990 о/ЗАЦС Московського РВК, актовий запис №495. У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За приписами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки шлюб між позивачем та відповідачем був укладений 20.04.1990 в о/ЗАЦС [INFO] , а не 20.04.1991 у Відділі запису актів цивільного стану Московської районної ради народних депутатів міста Києва. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК судові витрати не підлягають відшкодуванню, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовленою

Outcome: dismissed