Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Позивач ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 12.02.2025 р. між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір (оферти) №12.02.2025-100001896, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 25000 гривень, строком на 140 днів. Однак, відповідач всупереч Закону та умовам договору своїх зобов`язань перед позивачем не виконав, внаслідок чого за відповідачем наявна заборгованість по кредитному договору в сумі 76250,00 грн., з яких: 25000,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 35000,00 грн. заборгованість по процентам, 3750,00 грн. комісії, 12500,00 грн. по неустойці за кожен день невиконання/неналежного виконання зобов`язання. Крім того, представник просить стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 2422,40 грн.. Ухвалою суду від 03.09.2025 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 06.10.2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Охременка А.В. надійшов відзив на позовну заяву, разом з клопотанням про поновлення строку його подачі, в якому останній просить суд відмовити ТОВ "Споживчий центр" у задоволенні позовних вимог. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що він не погоджується з викладеними у позовній заяві обставинами та вважає позов безпідставним та необгрунтованим. Так у відзиві вказано, що відповідач [PERSON] не заперечує факту укладення кредитного договору та кредитних коштів у розмірі 25000 грн., однак вважає умову кредитного договору щодо нарахування процентів в розмірі 35000 грн. такою, що значно перевищує принципи цивільного законодавства, а саме: справедивості, добросовісності та розумності. Відсотки, що перевищують тіло кредиту є неприйнятними та створюють дисбаланс і завдають шкоди позивачеві. Стягнення так званої «комісії за надання кредиту» не є платою за окрему, фактично надану послугу, а є платою за дії, які кредитодавець зобов`язаний вчинити сам. Це є прихованими процентами, що створює істотний дисбаланс прав. Крім того, вважає, що оскільки позивач у позові не надав доказів фактичних збитків, завданих простроченням виконання Відповідачем кредитного зобов`язання, просить зменшити розмір неустойки, оскільки вона неспівмірна із сумою основного зобов`язання. 08.10.2025 р. представник позивача через систему "Електронний суд" надіслала відповідь на відзив, в якому спростовує доводи представника відповідача та просить позовні вимоги задовільнити. В обгрунтування зазначає, що нарахування процентів за денною процентною ставкою є легітимним та застосовним, оскільки відповідно до кредитного договору розмір денної процентної ставки складає 1%, що відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, відповідач своїм підписом в договорі підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов`язується їх виконувати. Просить долучити до матеріалів справи Картку субконто з детальним розрахунком заборгованості, яка є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру. Вважає, що відсутні підстави для відмови у стягнення комісії з відповідача, так як відсутні докази оскарження умов договору щодо її встановлення. Неустойку за прострочення відповідачем виконання зобов`язання теж вважає правомірною та такою, що підлягає задоволенню. Представник позивача ТОВ «Споживчий центр» в судове засідання не з`явилася, в позовній заяві просила суд провести розгляд справи без участі їхнього представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини. Матеріалами справи встановлено, що між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №12.02.2025-100001896 (кредитної лінії) від 12.02.2025 р., шляхом направлення пропозиції про укладення кредитного договору, згідно заяви відповідача. Відповідач отримав у ТОВ «Споживчий центр» кредит строком на 140 днів у розмірі 25000,00 грн., який було підписано одноразовим ідентифікатором Е735. Згідно п. 3.1. Договору за цим Договором Кредитодавець зобов`язується надати Кредит Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити Проценти, Комісію. Пунктом 3.2. встановлено, що Кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до п. 4.1 Договору Кредитодавець надає Позичальнику Кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання Позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача № [NUMBER] . Отже, позивач свої зобов`язання перед відповідачем виконав у повному обсязі, надав відповідачу на номер картки [NUMBER] кредитні кошти згідно договору кредиту №12.02.2025-100001896, номер транзакції в системі I-Pay.ua -351377018, що також не заперечується самим [PERSON] .. Проте, відповідач свої зобов`язання перед позивачем не виконує, кредит та проценти не сплачує з моменту отримання коштів, що підтверджується довідкою-розрахунком про стан заборгованості, у розмірі 76250 грн., з яких: 25000 грн. - основний борг; 35000 проценти; 3750 грн. комісія та 12500 неустойка. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015 визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Устатті 3 цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1ст. 3Закону України «Про електронну комерцію»). Договір про надання фінансового кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20). Так, на підтвердження існування договірних відносин позивачем по справі було надано кредитний договір № 12.02.2025-100001896 від 12.02.2025 р., паспорт споживчого кредиту, правила відкриття кредитної лінії. Усі документи підписані відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором Е735, який було відправлено на фінансовий номер відповідача 0968473094. Відтак, підписавши вказаний договір, відповідач добровільно погодився на визначені у ньому умови кредитування, взяв на себе відповідні зобов`язання. Таким чином, стороною позивача доведено, укладення кредитного договору між сторонами. Однак, в порушення умов договору позики, відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо повернення кредиту у розмірі та на умовах, визначених укладеним правочином, презумпція правомірності якого не спростована, на час розгляду справи відповідних доказів сплати боргу не подано, тому є підстави для стягнення з [PERSON] основного боргу в розмірі 25000 грн. Разом з тим, частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, з відповідача на користь позивача ТОВ «Споживчий центр» також необхідно стягнути 35000 грн. процентів, які нараховані в межах строку кредитування. Крім того, позивач прохав стягнути з відповідача 3750 грн. комісії та 12500 грн. неустойки за зазначеним кредитним договором. Але суд приходить до висновку, що такі вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 року, а також п. 18 Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеноїстаттею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Також Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 року № 183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2ст. 625 ЦК. а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Таким чином, з урахуванням положень Закону № 2120-1X, яким доповнено розділ IV «Прикінцеві та перехідних положень п. 6-1 Закону Україні «Про споживче кредитування», не підлягає стягненню неустойка, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо стягнення комісії, то суд виходить з наступного. При визначенні підстав та порядку нарахування комісії, потрібно керуватися положеннями абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону «Про захист прав споживачів», якими кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечитьЗакону України «Про споживче кредитування». Згідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З огляду на зміст приписів частин 1 та 2 статті 228 ЦК України умова кредитного договору про додаткову сплату позичальником на користь кредитора під час надання кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною. В договорі встановлено сплату комісії, не зазначивши за які саме послуги ця комісія має сплачуватись позичальником. Жодних доказів вчинення будь-яких дій в якості послуг на користь позичальника, матеріали справи не містять, і тому ця умова є нікчемною умовою договору, внаслідок чого сума нарахованої комісії не може бути стягнута на вимогу кредитора з позичальника. Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 6 вересня 2017 року по справі №6-2071цс16, та висновками Верховного Суду у постанові від 20 лютого 2019 року, зроблених під час розгляду справи 666/4957/15-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року при розгляді справи №363/1834/17, де визначено, що комісія, яка нараховується банком є послугою з обслуговування кредиту, а тому не підлягає стягненню на користь кредитора при наданні позичальнику коштів на придбання споживчої продукції. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). За наведених обставин вимога про стягнення 3 750 грн. комісії за обслуговування кредитної заборгованості, яка хоча і погоджена з позичальником, але за своєю нікчемністю не підлягає задоволенню. Суд встановив, що в порушення умов кредитного договору, відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо повернення кредиту у розмірі та на умовах, визначених укладеним правочином, презумпція правомірності якого не спростована, на час розгляду справи відповідних доказів сплати боргу не подав, тому є підстави для часткового задоволення позову в розмірі 60000 грн. (основний борг та проценти). Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 1 906 грн. 18 коп. (60000 х 100 : 76250 = 78,69 %, 2422,40 х 78,69 % = 1 906 грн. 18 коп.).

Outcome: partial