Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до Приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Маркарової Вікторії Юріївни, третя особа: [PERSON] , про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. В позовних вимогах позивач просить суд скасувати постанову приватного нотаріусу Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Маркарової Вікторії Юріївни від 20 жовтня 2023 року №455/02-14 про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Обґрунтовує свої вимоги тим, що [PERSON] , є спадкоємцем за заповітом після смерті його дідуся [PERSON] , який помер [INFO] . Заповіт, складений спадкодавцем 17 липня 2019 року, зареєстрований нотаріусом Кобрусєвою Л.В., є дійсним та не оскарженим. У встановлений законом строк [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на: житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (сто два); земельну ділянку, площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки 12214; і 000:02:031:0435; земельну ділянку, площею 0,1099 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки - для особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки - 1221411000:02:031:0434; автомобіль моделі М2140 ЛЮКС, випуску 1984 року, кузов № [NUMBER] , номер державної реєстрації Н6856ДП; суму недоотриманої пенсії, після смерті його дідуся - [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . Проте приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Маркарова Вікторія Юріївна постановою від 20 жовтня 2023 року вих. №455/02-14 відмовила у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись на наступне: «В документі, що посвідчує право власності на вищевказаний житловий будинок, а саме в договорі купівлі-продажу, посвідченому нотаріусом Дніпропетровської державної нотаріальної контори Старостіною Н.І. 09.04.1979 року за р., №821, замість адреси: [ADDRESS] , зазначено адресу [ADDRESS] . Документи, які підтверджують перенумерацію та зміну адреси вищевказаного житлового будинку відсутні. Згідно розділу II глави 10 п.п. 4.12, 4.15 Порядку вчиненая нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за №296/5 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за №282/20595 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.» Вказує, що придбання житлового будинку за договором купівлі-продажу від 09.04.1979 року був предметом розгляду в судовому провадженні, справа №175/10742/24, провадження 2-о/175/208/24 від 24.10.2024 року, яке набрало законної сили відповідно до якого було встановлено юридичний факт, що договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] від 09 квітня 1979 року, посвідчений державним нотаріусом Дніпропетровської державної нотаріальної контори Старостіною Н.І., за реєстраційним номером №821, укладено щодо об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає цю відмову необґрунтованою та такою, що порушує його права як спадкоємця за заповітом. Відповідач ознайомившись із позовними вимогами надав до суду відзив в якому вказала, що не погоджується із позовними вимогами та вказала, що фактично відмова була через описку, а наявність судового рішення про встановлення факту укладення договору купівлі-продажу не вказує на ті обставини, що постанова нотаріуса є неправомірною, оскільки була постановлена до набрання рішенням законної сили. Представник третьої особи Панченко О.М. надала до суду пояснення третьої особи в яких позовні вимоги вони не визнають та просять суд відмовити в їх задоволенні за необґрунтованістю. У судове засідання представник позивача не з`явився. Про час та місце були належним чином повідомленні. Просили справу слухати за їх відсутності. Відповідач у судовому засіданні не з`явився. Надала клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги не визнає. Представник третьої особи адвокат Панченко О.М. в судове засідання не з`явилась. Надала клопотання в якому просить суд справу слухати за її відсутності. Позовні вимоги не визнає. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для відмови в задоволенні позову з огляду на наступне. Судом фактично встановлено, що [PERSON] , є спадкоємцем за заповітом після смерті його дідуся [PERSON] , який помер [INFO] . Заповіт, складений спадкодавцем 17 липня 2019 року, зареєстрований нотаріусом Кобрусєвою Л.В., є дійсним та не оскарженим. У встановлений законом строк [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на: житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (сто два); земельну ділянку, площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки 12214; і 000:02:031:0435; земельну ділянку, площею 0,1099 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки - для особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки - 1221411000:02:031:0434; автомобіль моделі М2140 ЛЮКС, випуску 1984 року, кузов № [NUMBER] , номер державної реєстрації Н6856ДП; суму недоотриманої пенсії, після смерті його дідуся - [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . Проте приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Маркарова Вікторія Юріївна постановою від 20 жовтня 2023 року вих. №455/02-14 відмовила у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись на наступне: «В документі, що посвідчує право власності на вищевказаний житловий будинок, а саме в договорі купівлі-продажу, посвідченому нотаріусом Дніпропетровської державної нотаріальної контори Старостіною Н.І. 09.04.1979 року за р., №821, замість адреси: [ADDRESS] , зазначено адресу [ADDRESS] . Документи, які підтверджують перенумерацію та зміну адреси вищевказаного житлового будинку відсутні. Згідно розділу II глави 10 п.п. 4.12, 4.15 Порядку вчиненая нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за №296/5 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за №282/20595 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.» Вказує, що придбання житлового будинку за договором купівлі-продажу від 09.04.1979 року був предметом розгляду в судовому провадженні, справа №175/10742/24, провадження 2-о/175/208/24 від 24.10.2024 року, яке набрало законної сили відповідно до якого було встановлено юридичний факт, що договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] від 09 квітня 1979 року, посвідчений державним нотаріусом Дніпропетровської державної нотаріальної контори Старостіною Н.І., за реєстраційним номером №821, укладено щодо об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає цю відмову необґрунтованою та такою, що порушує його права як спадкоємця за заповітом. Суд не може погодитись із вказаними ствердженнями, враховуючи наступне. Однією з підстав для оскарження, позивач зазначає, що адреса, яка була зазначена у правовстановлюючому документі, а саме - договорі купівлі-продажу житлового будинку від 09.04.1979 року дійсно була зазначена не вірно, але є рішення суду, яким встановлено відповідний юридичний факт. Втім, на час прийняття відповідачем приватним нотаріусом Маркаровою В.Ю. оскаржуваної постанови від 20.10.2023 року № 455/02-14 не існувало рішення суду в справі 175/10742/24 від 24.10.2024, яким було встановлено факт придбання будинку за належною адресою, а саме по [ADDRESS] . Таким чином, неможливо з такої підстави визнати постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій незаконною, адже вона була правомірно прийнята на підставі належних, існуючих на час прийняття документів. Висновки суду в цьому рішенні не спростовують факту правомірності складеної нотаріусом постанови. Відмовляючи у вчиненні нотаріальної дії нотаріус не може передбачити звернення особи до суду у майбутньому для усунення помилок у тексті правовстановлюючого документу. Статтею 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріуса зобов?язано, зокрема: здійснювати свої професійні обов?язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз?яснювати права і обов?язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Статтею 46 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, главою 10 розділу ІІ якого регулюється питання видачі свідоцтв про право на спадщину. Підпунктом 4.12. пункту 4 глави 10 розділу II Порядку №296/5 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину, подаються спадкоємцями, нотаріус лише перевіряє їх достатність для встановлення факту відкриття спадщини, складу спадкового майна та підстав для спадкування, якщо спадкування відбувається за законом - підстав для закликання до спадкоємства відповідно до встановленої законом черговості. Звертаю увагу суду на те, що помилка у правовстановлюючому документі, яка була усунута судом майже через рік після прийняття нотаріусом оскаржуваної постанови - не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної постанови нотаріуса. Тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта. Таке оскарження може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу (див. постанови Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №461/2565/20 (провадження №6121209св21), від 20 грудня 2023 року у справі №523/4642/22 (провадження №6113095св23)). Враховуючи викладене, оскаржувана постанова є правомірною, оскільки нотаріальна діяльність в якості свого предмета має безспірні справи щодо реалізації цивільних прав, як наслідок, нотаріус позбавлений можливості самостійно встановити розмір (склад) спадкового майна померлого, тим більше за умови наявності спору між особами, які подали заяву про прийняття спадщини, який розглядається у порядку цивільного судочинства, та результати вирішення якого можуть безпосередньо вплинути на нього. Таким чином, на момент прийняття постанови 20 жовтня 2023 року, приватний нотаріус Маркарова В.Ю., з огляду на наявність на той час фактичних помилок в тексті правовстановлюючого документу та відсутності будь-яких проваджень в порядку цивільного судочинства щодо усунення цих помилок - діяла у відповідності до вимог чинного законодавства України. Щодо заперечення позивача [PERSON] щодо права третьої особи [PERSON] на спадкування обов`язкової частки у спадщині, то судом встановлено, що це є предметом спору між спадкоємцями саме у справі №175/14428/24. КЦС ВС у постанові від 19 січня 2021 року у справі №227/5540/18 зазначає наступне. «Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних цій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення». Отже, нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між учасниками нотаріальної дії, а тому оскарження його постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії не є належним способом захисту цивільного права, оскільки спір точиться між учасниками нотаріальної дії, тобто в даному випадку спадкоємцями. Позивач посилається на рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2014 (справа про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), яке надає тлумачення ч. 1 ст.1241 ЦК України та визначає, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. Пенсія за віком не є підставою для визнання особи непрацездатною відповідно вимог ст. 1241 Цивільного кодексу України та зазначеного вище рішення Конституційного Суду України. Конституційний Суд України у п. 2.3. рішення № 1-рп/2014, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов`язкову частку у спадщині, висновується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. В такій редакції абзац 17 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» було викладено Законом України № 2040-ІХ від 15.02.2022 року, який набрав чинності 30.04.2022. До цього часу вказана норма мала таке формулювання «непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону». Саме стосовно такої редакції закону були сформовані правові позиції Верховним Судом у всіх перелічених позивачем справах та існувала усталена практика, на яку він посилається. На теперішній час такі доводи є неактуальними, адже законодавцем змінено правове регулювання цього питання, у профільному законі чітко визначено, хто відноситься до непрацездатних громадян. Це також корелюється із частиною четвертою ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», яка визначає, що до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку. При цьому, ст. 75 СК України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки стосується інших суб`єктів: «Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи», тому не має переваги над вищеназваними законами, які є, крім того, більш пізніми за датою прийняття. [PERSON] з 2018 року, тобто по досягненні 50 річного віку, є пенсіонером за віком відповідно до ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується її пенсійним посвідченням та відповіддю ПФУ, яку нотаріус долучив до спадкової справи. Таким чином [PERSON] є непрацездатною повнолітньою дочкою спадкодавця [PERSON] , тому має право на обов`язкову частку у спадщині після його смерті. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Чого при розгляді цієї цивільної справи здійснено не було. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що позовні вимоги слід залишити без задоволення. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: dismissed