Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

[INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема, входила земельна ділянка площею 3,6288 га, що розташована на території колишньої Лучинецької сільської ради колишнього Мурованокуриловецького (тепер - Могилів-Подільського) району Вінницької області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акта на право власності на землю серії ВН-ХШ № 1165 від 16 липня 2002 року. До Мурованокуриловецького районного суду 04 грудня 2025 року звернулася [PERSON] з цим позовом. У позові заявлено вимогу про визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522883800:03:002:0045, що розташована на території колишньої Лучинецької сільської ради колишнього Мурованокуриловецького (тепер - Могилів-Подільського) району Вінницької області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка настала [INFO] . Підставою для звернення до суду з цим позовом зазначено факт смерті [PERSON] 12 березня 20024 року; факт належності спадкодавцю [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на землю серії ВН-ХШ № 1165 земельної ділянки № 355, факт складання спадкодавцем заповіту на її користь на цю земельну ділянку; факт прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] на підставі відповідної заяви та рішення Мурованокуриловецького районного суду від 22 листопада 2024 року про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, факт присвоєння спадковій земельній ділянці кадастрового номера 0522883800:03:002:0045 та неможливість оформлення спадкових прав у нотаріуса у зв`язку із фактом державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522883800:03:002:0045 за Лучинецькою сільською радою. Крім того, у позові заявлено вимогу про припинення права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522883800:03:002:0045 за Лучинецькою сільською радою. Підстави для такої вимоги у позові не обґрунтовано, а лише зазначено, що рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 31 січня 2013 року було визнано відумерлою земельну ділянку за № 355 та передано її у власність Лучинецькій сільській раді; 21 травня 2025 року постановою Вінницького апеляційного суду задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , скасовано рішення Мурованокуриловецького районного суду від 31 січня 2013 року, заяву про визнання спадщини відумерлою залишено без розгляду; Вендичанська селищна рада заявила, що не має повноважень щодо припинення речового права на нерухоме майно, а державний реєстратор відмовив у проведенні реєстраційних дій. Ухвалою судді від 11 грудня 2024 року (а.с. 58) у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою від 29 грудня 2025 року (а.с. 54) підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися. Позивач у п. 4 позовної вимоги та в окремій заяві просила про розгляд справи без її участі (зворот а.с. 2, а.с. 56). Представник відповідача подав до суду заяву про слухання справи у відсутності представника Вендичанської селищної ради (а.с. 55). З урахуванням положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів. Розглянувши справу, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до повного задоволення, виходячи з наступного: Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 20 серпня 2024 року (а.с. 6), [INFO] в с. Лучинець Мурованокуриловецького району Вінницької області померла [PERSON] . Внаслідок смерті особи відкривається спадщина (ч. 1 ст. 1220 ЦК України), що означає початок процедури переходу майна та майнових прав померлого (спадкодавця) до його спадкоємців за законом або заповітом. Так ст. 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Державним актом на право приватної власності на землю серії ВН ХІІІ № 1165 (копія на а.с. 9) доведено, що до складу спадщини після смерті [PERSON] входила, зокрема, земельна ділянка № [NUMBER] , що розташована на території колишньої Лучинецької сільської ради Лучинецької сільської ради колишнього Мурованокуриловецького району Вінницької області. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті, і це право у них виникає у день відкриття спадщини день смерті спадкодавця. На випадок своєї смерті [PERSON] 20 квітня 2002 року склала заповіт (а.с. 7), яким земельну частку пай, яка знаходиться в с. Лучинець, заповіла [PERSON] . Наявність і чинність цього заповіту від імені [PERSON] стверджується Витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 78211063 від 03.09.2024 (а.с. 31-32). Щодо предмету вказаного заповіту: Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 21 жовтня 2025 року у справі № 139/653/25 (копія на а.с. 21-23), яке набрало законної сили 21 листопада 2025 року, розтлумачено заповіт [PERSON] від 12 квітня 2002 року, що посвідчений секретарем виконавчого комітету Лучинецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області і зареєстрований в реєстрі за № 2, як вираження волі спадкодавця заповісти [PERSON] земельну ділянку площею 3,6288 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території колишньої Лучинецької сільської ради колишнього Мурованокуриловецького (зараз Могилів-Подільського) району Вінницької області, право власності на яку підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВН-ХІІІ № 1165 (ксерокопія архівного примірника на а.с. 9). Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Довідкою старости Лучинецького старостинського округу№ 170 від 09 серпня 2024 року (а.с. 8) стверджується, що на день смерті спадкодавця з нею за її зареєстрованою адресою проживання ніхто не проживав і не був зареєстрований. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Частиною 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється шестимісячний строк. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 22 жовтня 2025 року у справі № 139/722/25, яке набрало законної сили 22 листопада 2025 року (міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за номером 122464970), [PERSON] було визначено додатковий строк один місяць для подання нею заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Із матеріалів спадкової справи, заведеної у приватного нотаріуса Могилів-Подільського районного нотаріального округу Долі Тетяни Іванівни за № 257/2024 (витяг на а.с. 49-50), вбачається, що позивач 16 грудня 2025 року (у межах строку, визначеного судом) подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини (а.с. 50). Таким чином, [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] . В той же час, як слідує із Роз`яснень приватного нотаріуса Могилів-Подільського районного нотаріального округу Долі Т.І. № 141/01-16 від 08.07.2025 (а.с. 30), видати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,6288 га з кадастровим номером 0522883800:03:002:0045 не вбачається за можливе, оскільки право власності на цю земельну ділянку зареєстровано за юридичною особою Лучинецькою сільською радою Мурованокуриловецького району Вінницької області. Ця обставина стверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0001364502025 від 08.07.2025 (а.с. 10-15) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 434451776 від 08.07.2025 (а.с. 16). З цих документів вбачається, що слідує, що підставою для виникнення права власності на земельну ділянку 0522883800:03:002:0045 за Лучинецькою сільською радою було рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 31 січня 2013 року у справі № 139/103/13-ц та Рішення про затвердження відповідної технічної документації із землеустрою. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 31 січня 2013 року у справі № 139/103/13-ц (міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за номером 28990916) було визнано відумерлою спадщину, що залишилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме: земельну ділянку розміром 3,6288 гектар, право власності на яку посвідчувалося державним актом серії ВН-ХІІІ №1165, а Лучинецьку сільську раду було визнано власником цього майна. У ЄДРСР міститься інформація, що це судове рішення набрало законної сили 10.02.2013. Як слідує із зазначених вище Витягу з ДЗК (а.с. 10-15) та Інформації з ДРРП (а.с. 16), після набрання рішенням суду про визнання спадщини відумерлою законної сили, Лучинецькою сільською радою було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо земельної ділянки, яка належала на підставі Державного акта серії ВН-ХІІІ № 1165 [PERSON] на момент її смерті, та 16 грудня 2016 року вчинено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 0522883800:03:002:0045 за Лучинецькою сільською радою, а 21 лютого 2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Мурованокуриловецької РДА Вінницької області Мішиною І.Г. за № 19165271 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522883800:03:002:0045 за Лучинецькою сільською радою (код ЄДРПОУ: 04326980). Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права. Як зазначено у п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), «спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою». Отже, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522883800:03:002:0045, на яку позивач [PERSON] бажає оформити спадкові права після смерті [PERSON] , з 21 лютого 2017 року належить колишній Лучинецькій сільській раді колишнього Мурованокуриловецького району Вінницької області. Відповідно до Рішення № 13 1 сесії 8 скликання Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області від 11 грудня 2020 року (а.с. 26-27) Лучинецьку сільську раду реорганізовано шляхом приєднання до Вендичанської селищної ради, а також встановлено, що Вендичанська селищна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Лучинецької сільської ради. Постановою Вінницького апеляційного суду від 21 травня 2025 року (копія на а.с. 17-20) рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 31 січня 2013 року скасовано, а заяву про визнання спадщини відумерлою після смерті [PERSON] залишено без розгляду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц серед іншого зазначала, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Постановою Великої Палати від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 було конкретизовано ці висновки: скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінились чи припинились на підставі відповідного рішення. Від таких позицій не відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див.: mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див.: рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року(Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Внаслідок скасування рішення суду про визнання спадщини [PERSON] відумерлою, відпадає правова підстава набуття територіальною громадою права власності на спадкову земельну ділянку. Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, зокрема й гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Основною ознакою об`єкта цивільних правовідносин є його оборотоздатність, тобто можливість бути вільно відчуженим або переходити від однієї особи, якщо вони не вилучені з цивільного обороту або не обмежені в обороті, або не є нерозривно пов`язаними з фізичною чи юридичною особою. Згідно із ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України). Правилами ч. 1 ст. 79 ЗК України врегульовано, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. За змістом правил ч.ч. 1 - 4 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки відбувається шляхом визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Згідно із ч. 13 цієї статті земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі поділу або об`єднання земельних ділянок; скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Відповідно до ч. 10 ст. 79-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки відповідно до ст.ст. 125, 126 ЗК України виникають із моменту державної реєстрації цих прав. У цій справі на підставі Витягу з ДЗК (а.с. 10-15) та Інформації з ДРРП (а.с. 16) встановлено, що після набрання рішенням суду про визнання спадщини відумерлою законної сили, Лучинецькою сільською радою було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо земельної ділянки, яка належала на підставі Державного акта серії ВН-ХІІІ № 1165 [PERSON] на момент її смерті, та 16 грудня 2016 року у Державному земельному кадастрі вчинено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 0522883800:03:002:0045 за Лучинецькою сільською радою, а 21 лютого 2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Мурованокуриловецької РДА Вінницької області Мішиною І.Г. за № 19165271 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522883800:03:002:0045 за Лучинецькою сільською радою. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За таких приписів законодавства, суд вважає, що реалізація права власності позивача на земельну ділянку як заповідане спадкове майно за обставинами цієї конкретної справи буде неможливою через існування зареєстрованого права власності на спірну земельну ділянку як відумерлу спадщину за територіальною громадою. Тому виконати подібне судове рішення та досягнути мети правосуддя у цій справі є можливим винятково за умови припинення права власності територіальної громади на цю земельну ділянку, яка протиправно набутої відповідачем з істотними вадами, оскільки судове рішення, на підставі якого за територіальною громадою визнано право власності на земельну ділянку наразі скасовано, що виключає можливість збереження за відповідачем права власності на цю ділянку цілком. Частиною п`ятою ст. 116 Земельного кодексу України встановлено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Так, відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 140 ЗК України, підставою припинення права власності на земельну ділянку є добровільна відмова власника від права на земельну ділянку Як вбачається з відповіді номінального власника земельної ділянки з кадастровим номером 0522883800:03:002:0045 Вендичанської селищної ради № 02-18/698 від 09 вересня 2025 року (а.с. 25), вони не подають до державного реєстратора заяву про відмову від права на спірну земельну ділянку, оскільки не були стороною справи і не мають доступу до судового рішення про скасування рішення суду про визнання цієї ділянки відумерлою спадщиною. У цьому ж листі відповідач рекомендує позивачу самостійно звернутися до державного реєстратора із заявою про припинення права власності Лучинецької сільської ради на цю земельну ділянку. Рішенням № 80905064 від 18 вересня 2025 року (а.с. 24) державний реєстратор прав на нерухоме майно Віталій Дерун відмовив [PERSON] (її представнику за довіреністю) у проведені реєстраційних дій на підставі п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З огляду на зазначене вище, суд вважає за правильне визнати за позивачем в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] право на земельну ділянку з кадастровим номером 0522883800:03:002:0045 з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», що розташована на території Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області. А, враховуючи, що земельна ділянка була на підставі наразі скасованого судового рішення передана в якості відумерлої спадщини у власність територіальної громади, і таке право комунальної власності на земельну ділянку було зареєстровано у відповідному Державному реєстрі речових прав, з метою повного та належного захисту прав спадкоємця за заповітом, право територіальної громади на відумерлу спадщину слід припинити.

Outcome: approved