Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Новокодацького районного суду міста Дніпра з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом виселення відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Право власності на будинок підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.02.2025, дата реєстрації права власності 15.02.2025 та Технічним паспортом від 30.01.2025. Вказує що відповідачі більше не є членами його сім`ї, шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2024 у справі № 205/5487/24, його діти [PERSON] та [PERSON] є повнолітніми та зареєстровані за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] . Будинок за адресою: [ADDRESS] , збудований повністю за кошти позивача. У зв`язку з тим, що в будинку проживають відповідачі позивач [PERSON] позбавлений можливості повноцінно користуватися та розпоряджатися своїм майном. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 06.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 19.08.2025 через канцелярію суду від відповідачів надійшов Відзив на позовну заяву. Як вбачається з цього відзиву, відповідачі позовні вимоги не визнають. Вказують, що [PERSON] та [PERSON] з 23.10.1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають трьох дітей: повнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та неповнолітню [PERSON] , [INFO] . 10.09.2003 родина [PERSON] придбала частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на якій згодом почали будувати новий будинок. У квітні 2020 року [PERSON] , зареєстрував декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, а в 2021 році родина переїхала зі старого будинку по [ADDRESS] , до нового [ADDRESS] . При цьому у старому будинку були відключені всі житлово-комунальні комунікації. В червні 2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, 15.02.2025 позивач зареєстрував за собою право власності на будинок [ADDRESS] , як на новобудову, проте на думку відповідачки [PERSON] , цей будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки побудований під час перебування сторонами у шлюбі за кошти подружжя. З урахуванням викладеного, відповідачі просять у позові відмовити повністю. 08.09.2025 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому позивач вказує, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] вже є повнолітніми громадянами, права та законні інтереси його неповнолітньої дочки не є предметом розгляду цієї справи, кошти, витрачені на будівництво будинку не були спільною сумісною власністю подружжя, крім того, на цей час він вимушений жити в орендованому житлі, оскільки з відповідачами постійно трапляються конфлікти. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 20.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов у повному обсязі. Позивач [PERSON] надав усні пояснення, про те, що на цей час право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за ним одноособово. На цей час в будинку всупереч його волі проживають відповідачі, добровільно повернутися в будинок, в якому вони зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , відповідачі не хочуть. Наголошував на тому, що новий будинок був побудований виключно за кошти позивача, оскільки його колишня дружина ніколи не працювала, а займалась виключно веденням домашнього господарства та доглядом дітей. Відповідачі та їх представник позов не визнали, надали пояснення, що вони всією родиною проживали у будинку за адресою: [ADDRESS] . Приблизно у 2012 році родина вирішила на своїй земельній ділянці збудувати новий будинок. На при кінці 2021 - початку 2022 років родина почала проживати у новому будинку, а в старому будинку позивач від`єднав всі інженерні комунікації. Останні три роки старий будинок не опалювався та не доглядався, внаслідок чого проживати в ньому на цей час є неможливо. На підтвердження вказаного надали фотознімки старого будинку. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників, перевіривши докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.10.1999. Шлюб був зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 473, що підтверджується Свідоцтвом про одруження від 23.10.1999 серія [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 21.02.2001, [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] від 21.02.2001, [PERSON] , [INFO] , Свідоцтво про народження Серія [NUMBER] від 12.09.2012. Під час перебування у шлюбі позивачем [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу від 10.09.2003, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Семенюк В. В., зареєстрованим в реєстру за № 4156, було придбано земельну ділянку площею 0,0402 га за адресою: [ADDRESS] . Також під час перебування у шлюбі позивачем [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу від 10.09.2003, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Семенюк В. В., зареєстрованим в реєстру за № 4152, було придбано 53/100 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] Згідно Довідки № 7735 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 13.12.2024 за адресою: [ADDRESS] зареєстровано п`ять осіб: [PERSON] , [INFO] зареєстрована з 15.11.2019, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 10.11.2003, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 11.10.2005, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 11.10.2005, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 11.10.2005. Згідно Довідки № 4320 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 25.07.2025 за адресою: [ADDRESS] зареєстрований з 07.03.2025 [PERSON] . Як вбачається з рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.06.2024 у справі № 932/15338/19 [PERSON] 21.05.2012 зареєстрував в Інспекції ДАБК у Дніпропетровській області повідомлення ДП 06212078118 про початок виконання будівельних робіт. 06.04.2020 [PERSON] зареєстрував в Управлінні ДАБК Дніпровської міської ради декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта індивідуального житлового будинку [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2024 у справі № 205/5487/24 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 15.02.2025 на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ДП141200971017, виданого 06.04.2020, видавник ДАБІ, за [PERSON] було зареєстровано право власності на закінчений будівництвом об`єкт житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , номер відомостей про речове право: 58667483. В продовж 2024-2025 років [PERSON] неодноразово звертався із заявами до органів Національної поліції щодо конфліктних ситуацій, що виникали з [PERSON] . Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Отже виселення з житлового будинку (або квартири) є процесом, який передбачає примусове виведення особи з житлового приміщення, зазвичай у зв`язку з наявною правою основою. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як встановлено судом новий будинок за адресою: [ADDRESS] був збудований у проміжку часу 2012 -2020 роки, що підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ДП141200971017, виданого 06.04.2020, тобто в період перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. Суд наголошує, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Сімейного кодексу України). Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Названі норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доведено інше кимось із подружжя. Спірний будинок (об`єкт завершеного будівництва) за адресою [ADDRESS] , споруджений в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, хоча його титульним власником на час розгляду справи є [PERSON] . Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. За змістом статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема в п. 23 передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Після розірвання шлюбу 25.07.2024 сторони не здійснювали поділ спільного сумісного майна подружжя в натурі, отже і не погоджували, що спірний будинок належить виключно позивачу. Таким чином відповідач [PERSON] також має право на частку в збудованому під час шлюбу будинку за адресою: [ADDRESS] , як на об`єкт спільної сумісної власності, набутий під час перебування з позивачем у шлюбі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , як члени сім`ї відповідача [PERSON] також мають право проживати в належній їй частині будинку, оскільки [PERSON] не заперечує таке право своїх дітей. Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приписами частин 1-4 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таке доведення здійснюється винятково на підставі поданих до суду доказів, отриманих з відповідних засобів доказування, що виступають визначеним ЦПК України інструментом доказової діяльності учасників справи. Відповідна доказова діяльність (доказування) спрямовується на пізнання певних обставин, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи та підлягають установленню під час ухвалення судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Предмет доказування факти, які необхідно встановити для вирішення справи. Тлумачення вказаних статей дозволяє зробити висновок, що ЦПК України наголошує на необхідності встановлення в ході судового розгляду по кожній цивільній справі певних обставин предмета доказування, тобто кола юридичних фактів матеріально-правового значення, що належать встановленню у цивільній справі. Отже, оскільки позивач не довів факт самоправного зайняття спірного житла та факт порушення права власності відповідачами, підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Outcome: dismissed