Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якої діє представник [PERSON] , звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Менської міської ради Чернігівської області, про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Менського районного суду від 27.01.2025 (справа 738/2995/24). Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . З моменту фактичного припинення шлюбних відносин та спільного проживання, син проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Після розлучення батьки самостійно не можуть дійти згоди щодо способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, а також на цьому ґрунті виникають питання щодо місця проживання дитини, що свідчить про відсутність домовленості з цього приводу. Просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання його матері [PERSON] . Ухвалою судді від 29.09.2025 по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Копія ухвали була направлена сторонам та відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відзив на позовну заяву відповідач не подав. Ухвалою суду від 12.12.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проте згідно графіку відключень в суді було відсутнє електропостачання з 12:00 до 14:00 год. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник відповідача подала клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнала. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без їх участі, висновок органу опіки та піклування підтримує. Відповідно до ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, серії [NUMBER] , виданого 17.10.2023 (а.с.9). Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27.01.2025 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили 27.02.2025 (а.с.7-8). Згідно з витягом з реєстру територіальної громади від 21.07.2025, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Крім цього, місце проживання дитини підтверджується декларацією №0001-5АК8-78А0 про вибір лікаря в КНП «Менський центр первинної медико-санітарної допомоги Менської міської ради» та довідкою менського ЗДО (ясла-садок) комбіноваго типу, про відвідування дитиною [PERSON] дитячого садочку (а.с.11-12). Відповідно до висновку виконавчого комітету Менської міської ради від 25.11.2025 орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с.73-75). Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до з ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні перед усім дбати про інтереси дитини, у супереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів), або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («NeulingerandShurukv. Switzerland» від 8 січня 2009 року, заява № 41615/07, «Mamchurv. Ukraine» від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09,«М. С. проти України», заява № 2091/13). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, зокрема, й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім, права батьків. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей (постанова Верховного Суду від 09.12.2020 р. у справі № 361/6226/17). Згідно з частинами 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Оцінюючи надані сторонами у справі докази, враховуючи визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved