Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

В жовтні 2025 року ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» через систему «Електронний суд» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 23 463,79 грн., 2 422,40 грн. судового збору і 10 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Як на підставу позовних вимог позивач вказує, що 11.06.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено договір № 6752742 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 7 900,00 грн. строком на 360 днів зі сплатою відсотків за його використання. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання виконало в повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти в кредит, натомість [PERSON] свої зобов`язання не виконувала, кредит та відсотки за його використання не сплачувала. 27.05.2024 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу № 27.05/24-Ф, згідно умов якого ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», серед іншого, набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором № 6752742 від 11.06.2023, позичальником по якому є відповідач. В подальшому 25.11.2024 рішенням єдиного учасника ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» перейменовано у ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал». Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем не сплачена та становить 23 463,79 грн., яка складається з: 7 900,00 грн. заборгованість за тілом кредиту, 14 148,90 грн. заборгованість з процентів, нарахованих первісним кредитором, 1 414,89 грн. заборгованість з процентів, нарахованих ТОВ «Фінтраст Капітал» за 9 календарних днів. Посилаючись на наведені обставини позивач просить суд: стягнути з відповідача зазначену заборгованість та понесені судові витрати; в порядку ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення, нараховувати 3 % річних і інфляційні втрати відповідно до ст. 625 ЦК України за визначеними позивачем формулами; роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні витрати і 3 % річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватись таке нарахування. Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 28.10.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи; витребувано письмові докази у АТ КБ «ПриватБанк». Витребувані відомості надійшли на адресу суду 18.12.2025. В судове засідання сторони не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Представник позивача ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» в позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності, проти постановлення по справі заочного рішення не заперечував. Повідомлення відповідача [PERSON] про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі та доданих до неї документів, та додатково шляхом направлення смс-повідомлення на номер телефону, зазначений в позовній заяві, яке не було доставлено. Направлена на її адресу судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. Відповідач причини своєї неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не надала. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. 11.06.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір № 6752742 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (а.с. 74-79). Згідно умов вказаного договору позичальнику надано кредит в сумі 7 900,00 грн.; строк кредитування 360 днів; періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. За умовами пунктів 1.5.1-1.5.2 договору стандартна процентна ставка за користування кредитом становить 1,99 % за кожен день користування кредитом. Знижена процентна ставка становить 1,89 % за кожен день користування кредитом та застосовується у разі, якщо клієнт до 11.07.2023 (включно) або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту. Згідно п. 2.1 договору товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № [NUMBER] . Договір підписаний [PERSON] за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «А7155» 11.06.2023 о 13:38:44. До укладення договору відповідач підписав електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором (ідентифікатор «А7155») паспорт споживчого кредиту. Після укладення кредитного договору відповідач [PERSON] отримала кредит в сумі 7 900,00 грн. на свою платіжну карту № [NUMBER] , що підтверджується повідомленням ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 27.05.2024 (а.с. 46-47). Факт отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів в сумі 7 900,00 грн. підтверджується також повідомленням АТ КБ «ПриватБанк» від 08.12.2025, наданим на запит суду. Відповідно розрахунків заборгованості, долучених до позовної зави, через неналежне виконання відповідачем [PERSON] грошових зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованості, розмір якої становить 23 463,79 грн., яка складається з: 7 900,00 грн. заборгованість за тілом кредиту, 14 148,90 грн. заборгованість з процентів, нарахованих первісним кредитором, 1 414,89 грн. заборгованість з процентів, нарахованих ТОВ «Фінтраст Капітал» за 9 календарних днів (а.с. 57-65). 27.05.2024 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено Договір факторингу № 27.05/24-Ф, згідно з умовами якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, в т.ч. по кредитному договору № 6752742, позичальником по якому є відповідач. Таким чином, право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 6752742, позичальником по якому є [PERSON] , від ТОВ «Авентус Україна» перейшло до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна». Про відступлення права грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту, зазначену ним при укладенні кредитного договору. Згідно рішення єдиного учасника від 25.11.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» змінило назву на ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (а.с. 34). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до вимог статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в строк, встановлений в договорі, одностороння відмова від зобов`язання, якщо інше не встановлено договором, не допускається. За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 638 цього ж Кодексу, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (статті 1055 ЦК України). Згідно частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (статті 634 ЦК України). За змістом частини дванадцятої статті 11 Закону України «Про електрону комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до статті 12 Закону України «Про електрону комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. При цьому, згідно частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом згідно зі статтею 514 ЦК України. Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). Матеріалами справи підтверджується, що договір про надання споживчого кредиту підписано [PERSON] електронним підписом шляхом зазначення одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Таким чином, відповідач ознайомився і погодився з умовами договору, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Судом встановлено, що відповідач допустив порушення взятих на себе грошових зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість, підтверджена розрахунком позивача, яка відповідачем не спростована, та складає 23 463,79 грн. За таких обставин, оцінивши наявні у справі докази та враховуючи, що відповідно до відповідно до частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, суд приходить до висновку про доведеність порушення відповідачем грошових зобов`язань, внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі, вказаному позивачем, яка не спростована, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості підлягають задоволенню повністю. Щодо вимог позивача про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, а також роз`яснення даному органу чи особі, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні трати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування, суд, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22, зазначає наступне. Частинам 10, 11 ст. 265 ЦПК України кореспондують норми ч. ч. 11, 12 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», якими конкретизується порядок виконавчих дій виконавця щодо нарахування пені, відсотків до моменту виконання рішення суду за механізмом (формулою) визначеним у цьому рішенні суду. Застосування ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України полягає у продовженні нарахування відсотків поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті позовних вимог. Вони застосовуються лише в тих випадках, коли суд, розглянувши спір по суті, ухвалив відповідне рішення. Тобто, можливість нарахування відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог у рішенні суду). Якщо суд не застосував відсотки в рішенні, то не може бути і зазначено про їх нарахування до моменту виконання рішення. І навпаки - якщо суд їх застосує, то у рішенні може зазначатися про нарахування відсотків до моменту виконання рішення. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що нарахування відсотків у порядку ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України ґрунтується на тих самих нормах матеріального права, які є підставою для задоволення позову судом за результатом розгляду справи та які зазначені в мотивувальній частині рішення. За своєю природою відсотки, зазначені в ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, є заходами відповідальності, що застосовані судом за порушення боржником виконання зобов`язання. Тобто це ті самі заходи відповідальності, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені норми не визначають якоїсь іншої чи особливої правової природи відсотків, про нарахування яких суд може зазначити у рішенні про стягнення до моменту його виконання. Стягнення процентів річних та суми інфляційних втрат визначено частиною другою статті 625 ЦК України, тобто не ґрунтується на тих самих нормах матеріального права, які є підставою для задоволення даного позову судом за результатом розгляду справи та не зазначені в мотивувальній частині рішення. Отже, підстави для застосування положень ч.ч. 10, 11ст. 265 ЦПК України відсутні. Крім того, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, а також п. 18 Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Кредитні правовідносини між сторонами у даній справі виникли 11.06.2023 року, тобто у період дії в Україні воєнного стану, який діє і на даний час. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, а також роз`яснення даному органу чи особі, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі частини першої статті 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги в частині стягнення заборгованості задоволено, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 422,40 грн. При вирішенні питання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд враховує наступне. На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. позивач надав до суду наступні докази: копію договору № 10/12-2024 про надання правової допомоги від 10.12.2024; детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) від 20.10.2025; копію акта прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 11021 від 20.10.2025; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; ордер на надання правничої допомоги. Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При оцінці розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню, суд застосовує ряд критеріїв - дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційність, співмірність, а також складність справи, значення справи для сторін і т.п. Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Згідно висновків Верховного Суду у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі її витрати на адвоката, якщо

Outcome: partial