Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

16.06.2025 [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Бондаренко Г.Є., подала до суду позов до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності, у якому з урахування уточнених позовних вимог просить суд: - визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1638/Б, укладений 12 червня 1998 року у Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі та зареєстрований на Одеській товарній біржі в «Журналі реєстрації біржових правочинів з нерухомістю», реєстраційний № 1638/Б, і зареєстрований у КП «Білгород-Дністровське БТІ» 20 вересня 1999 року, в реєстровій книзі за № 190, за реєстровим номер № 5582, між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; - визнати за [PERSON] право власності на квартиру за [ADDRESS] , поверх ІІ: 1-коридор; 2-шафа; 3-житлова, 4-кухня, 5-санвузол, 6-балкон, що розташована по [ADDRESS] . Стислий виклад позиції позивача з урахуванням уточнених позовних вимог 12 червня 1998 року на Одеській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] нерухомого майна за № 1638/Б. Згідно пункту 1 Договору, предметом договору є квартира за [ADDRESS] . На виконання п. 8 Договору, даний договір зареєстрований в КП «Б-Дністровське БТІ» в реєстровій книзі № 190 за реєстром № 5582. Даний факт підтверджується відповіддю КП «Б-Дністровське БТІ» від 05.06.2025 за № 650 на адвокатський запит за № 01-01/31 від 04.06.2025. Позивачка вступила у право володіння квартирою та володіє нею протягом повних 27 років, сплачує усі необхідні комунальні послуги, обов`язкові платежі. [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса за консультацією з приводу оформлення договору дарування. На консультації Позивачка дізналась, що згідно чинного законодавства України нотаріус не має право вчиняти нотаріальні дії на підставі договору купівлі-продажу посвідчений на Одеській товарній біржі (філії). У зв`язку із тим, що право [PERSON] на розпорядження своєю нерухомістю обмежено, Позивачка змушена звернутися до суду за захистом із даним позовом. Процесуальні дії у суді Ухвалою суду від 17.06.2025 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на майно, призначено підготовче судове засідання. 11.09.2025 від представника позивача адвоката Бондаренко Г.Є. надійшла уточнена позовна заява. Ухвалою суду від 16.09.2025 прийнято уточнену позовну заяву у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на майно. Ухвалою суду від 06.11.2025 закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на майно, справа призначена до судового розгляду по суті. Підстави розгляду справи за відсутності сторін Представник позивача заявив клопотання, згідно з яким просила розглядати справу за її відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов, заяву про розгляд справи за її відсутності, суду не надала. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов, заяву про розгляд справи за її відсутності, суду не надала. Виходячи з чинного процесуального законодавства України, зокрема положень ч. 5 ст. 4, ст. 12, 13, п. 2 ч. 1 ст. 43, ч. 1, 3 ст. 223, ч. 4 ст. 268 ЦПК, участь в судовому засіданні є правом сторони, яким вона розпоряджається на власний розсуд. Ураховуючи необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності її учасників. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи зазначене, з метою дотримання права позивача на доступ до правосуддя, оскільки представник позивача не заперечувала проти такого вирішення справи, суд вважає можливим у даній цивільній справі ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 268 ЦПК України). Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що12.06.1998 на Одеській торговій біржі між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір № 1638/Б купівлі-продажу нерухомого майна. За вказаним Договором [PERSON] та [PERSON] , члени товарної біржі зі статусом «Н» (надалі Продавець) продали, а [PERSON] , член товарної біржі зі статусом «Н» (надалі Покупець) купила квартиру площею 21 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (п. 1 Договору). Вказана квартира складається з: коридору-1, шкафа-2, жилої кімнати-3, кухні-4, санвузлу-5, балкону-6 (п. 2 Договору). Відповідно до пункту 5 Договору квартира продана за 3 000,00 грн., які отримані Продавцем до підписання даного договору, та належить новому власнику [PERSON] . Пунктом 8 Договору передбачено, що на виконання ст. 227 ЦК України вказаний договір підлягає реєстрації в МБТІ м. Білгород-Дністровського на ім`я [PERSON] . Вказаний договір зареєстровано Білгород-Дністровським міжміським бюро технічної інвентаризації 20.09.1999 в реєстровій книзі № 190-5582, інвентаризаційна справа № 4963, про що свідчить відповідний штамп в Договорі на останній сторінці Договору. Вказане також підтверджується наданою на запит суду відповіддю з КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» № 714 від 24.06.2025, згідно з якою повідомлено, що Білгород-Дністровський міжміським бюро технічної інвентаризації 20.09.1999 була проведена державна реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на підставі договору № 1638/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 12.06.1998. Нотаріально договір № 1638/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 12.06.1998 не був посвідчений. Нормативно-правове обґрунтування, релевантна судова практика та висновку суду Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. З огляду на зазначені норми та враховуючи, що правочин за своїм змістом та формою має відповідати вимогам законодавства, чинним на момент його укладення, у даній справі мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. У статті 9 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що член товарної біржі має право сам або через свого представника здійснювати біржові операції на біржі та одержувати за це винагороду. Згідно з частин другої, четвертої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. За правилом статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 травня 2020 року у справі № 661/3706/17 (провадження № 61-37644св18). Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Тобто ЦК УРСР не встановлював вимог щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу квартир. У постанові від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23) об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що «у статті 227 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. ЦК Української РСР не передбачалося обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року в справі № 904/4573/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 4 вересня 2019 року в справі № 903/729/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17 (провадження № 61-9101св21))». Крім того, у вказаній постанові об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виклала висновок про те, що «на рівні ЦК Української РСР 1963 року не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. У частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року. Адже статті 47 і 227 ЦК Української РСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі. Спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року) нормами (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин))) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року) нормами (lex posterior derogat priori). Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі». На час укладення договору купівлі-продажу квартири, 12.06.1998, сторони правочину не були обізнані про те, що правочин купівлі-продажу нерухомого майна, у відповідності до ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали. Суд вважає, що сторони договору купівлі-продажу усі вимоги договору виконали, ніяких претензій щодо передачі майна не було, та сторонами правочину один до одного будь-які інші претензії не пред`являлися. Державна реєстрація договору купівлі-продажу проведена Білгород-Дністровським міжміським бюро технічної інвентаризації 20.09.1999. При цьому, реєстрація в Білгород-Дністровським МБТІ за [PERSON] права власності на квартиру, придбану на підставі договору купівлі-продажу від 12.06.1998, зареєстрованого на товарній біржі, а не нотаріусом, не суперечила чинному законодавству. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що оскільки договір купівлі-продажу укладено сторонами за їх взаємною згодою, вони виконали всі умови договору, зареєстрували договір у Білгород-Дністровському МБТІ, то на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР та ст. 49 Закону України «Про власність» [PERSON] набула права власності на квартиру. На підставі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти користуватися та розпоряджатися майном. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст. 319 ЦК України, право власності складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку (ст.16 Цивільного Кодексу України). На підставі вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ніш документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору і відбулося повне виконання договору, проте зміни у законодавстві, що мали місце раніше, призвели до фактичної неможливості проведення державної реєстрації права власності, суд вважає за необхідне встановити факт належності позивачу квартири на праві власності. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, та підлягають повному задоволенню.

Outcome: approved