Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 10.10.2025 Садгірським районним судом м. Чернівці отримано позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради про виселення та зняття з реєстрації місця проживання у якій позивачка просить суд виселити відповідача [PERSON] , який проживає у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] з займаного жилого приміщення (блоку № 411) без надання іншого житлового приміщення. Також просить зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить гуртожиток, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач працював на ВАТ «Чернівецький цукровий завод» слюсарем, має ордер на заселення та зареєстрований і проживає за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що користування приватною власністю позивачки можливе лише на підставі договору. Не маючи правових підстав, оскільки ордер є лише підставою для вселення однак не проживання без договору, відповідач протягом більше двадцяти років безоплатно та безпідставно користується жилим блоком, який є приватною власністю позивачки. Посилається і на те, що Положення про гуртожитки, Закон про забезпечення прав мешканців гуртожитків та ЦК України зобов`язують користувачів житла у гуртожитку укласти договір найму із власником жилого приміщення та вносити плату за користування жилою площею й за комунальні послуги, однак від укладення Договору найму відповідач відмовився. 24.11.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] у якому останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог через безпідставність та відсутність належних доказів на обґрунтування позовних вимог. Визнати, що Положення про порядок надання користування (найм) кімнат (квартир) у гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , затвердженого рішенням власника [PERSON] від 10.06.2013 не відповідає вимогам закону та Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ № 498 від 20.06.2018 не є належним та допустимим доказом, а тому суд не може брати його до уваги. Також просить вирішити питання судових витрат у справі та долучити докази на підтвердження своєї позиції. Вказує на наявність правових та законних підстав для вселення, реєстрації та проживання, адже працював на ВАТ «Чернівецький цукровий завод» слюсарем-ремонтником ЛОС та РЮПРО, згідно з спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету заводу№ 30 від 18.03.2003 та №?31 від 07.05.2003, йому як працівнику було видано ордер №?117 від 24.03.2003 на право зайняття в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] жилого приміщення (блоку №?411) та дозволу на прописку. Після чого зазначає, що він та члени його родини заселилися до вказаного житла. Також окремо звертає увагу суду на те, що05.11.2003 був звільнений із заводу у зв`язку із скороченням штату (п.1 ст. 40 КЗпП України), відповідно до наказу № 30 від 05.11.2003. Відповідно до абзацу другого ст.125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не можу бути виселений із займаного жилого приміщення, без надання іншого жилого приміщення, оскільки не підлягають виселенню, зокрема: особи, звільненні у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників. Разом із родиною проживав у гуртожитку на умовах договору найму та ордеру ще до придбання приміщення [PERSON] . В рішенні Апеляційного суду Чернівецької області від 14.03.2007 встановлено, що ВАТ «Чернівецький цукровий завод» здійснив відчуження будівлі гуртожитку до ліквідації товариства, а тому відповідно до ч.2 ст.781 ЦК України договори найму не припинялися з мешканцями гуртожитку. Просить врахувати і те, що перешкоджань у користуванні власністю позивачу не чинить, підтримує блок у належному стані, сплачує комунальні послуги, а вказане житлове приміщення є єдиним місцем проживання. Також звертає увагу суду на незаконне відчуження гуртожитку, визначення статусу будівлі саме як «гуртожиток», наявність організації Будинкового комітету № 2, яка на відміну від [PERSON] здійснює управління гуртожитком. Окремо вказує на невідповідність вимогам закону Положення про порядок надання користування (найм) кімнат (квартир) у гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , затвердженого рішенням власника [PERSON] від 10.06.2013. 15.12.2025 до суду надійшла відповідь на відзив від позивачки [PERSON] у якій просить задовольнити позов. Окремо вказує на те, що суд не повинен брати до розгляду доводи, що не стосуються предмету доказування у справі, а тому вправі вирішувати лише питання виселення відповідача та зняття його з реєстрації. В свою чергу відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження свого проживання (користування власністю позивачки) на підставі договору найму житлового приміщення, а у удовому порядку встановлено відсутність правових підстав для проживання відповідача та здійснення оплати за користування житловою площею. Договір найму між відповідачем та ВАТ «Чернівецький цукровий завод» - не укладався. Позивачка звертає увагу, що не заперечує законності вселення відповідача у гуртожиток, однак факт його реєстрації в приміщенні, яке їй належить не є підставою вважати, що він набув статусу наймача житлового приміщення. Застосуванню підлягають норми ЦК України, а не норми житлового законодавства. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради про виселення та зняття з реєстрації місця проживання надійшла до суду поштою та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2025 передана на розгляд судді Асташева С.А., присвоєно ЄУНСС: 726/3469/25. Ухвалою судді Садгірського районного суду м. Чернівці Асташева С.А. від 07.11.2025, після отримання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача у справі, було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання у справі призначено на 01.12.2025, яке у зв`язку із надходженням відзиву та за клопотанням відповідача у справі відкладено на 22.12.2025. 24.11.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] 15.12.2025 до суду надійшла відповідь на відзив від позивачки [PERSON] разом із клопотанням про витребування доказів. Ухвалою суду від 22.12.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 13.01.2026. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про дату час та місце розгляду справи. 28.11.2025 від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі третьої особи. Відповідач [PERSON] скерував заяву у якій заперечив проти задоволення позову. Просив розгляд справи провести за його відсутності. Додатково щодо клопотання про витребування доказів зазначив, що ордер на вселення був наданий із відзивом, та ордер на зайняття площі ним та сім`єю є рівнозначним договору найму. Договір купівлі продажу вважає, що [PERSON] має надати сама. Заходів спрямованих на забезпечення доказів та позову не вживалося. Зупинення і поновлення провадження у справі не здійснювалося. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи та долучені до них докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить такого висновку. Фактичні обставини, встановлені судом на підставі поданих сторонами доказів. Суд встановив, що позивачка [PERSON] згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2004 року є власником нерухомого майна - приміщень за адресою: [ADDRESS] . Зазначене також підтверджується даними рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 02 грудня 2021 року у справі № 726/876/21 за позовом Чернівецької міської ради до [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання передати гуртожиток на [ADDRESS] у комунальну власність на безкомпенсаційній основі. Цим рішенням встановлено, зокрема, що [PERSON] та [PERSON] є власниками нерухомого майна на [ADDRESS] загальною площею 2 924, 6 кв.м. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 29 вересня 1978 року № 586/19 вказане нерухоме майно прийнято в експлуатацію як п`ятиповерховий гуртожиток на 2020 місць. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 21червня 1988 року №164/6 кімнати на другому, третьому, четвертому поверхах закріплено як гуртожиток для проживання малих сімей. Відповідно до наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області від 07березня 1997 року №157-АТ вказаний гуртожиток у процесі приватизації був переданий до статутного фонду ВАТ «Чернівецький цукровий завод» як гуртожиток на [ADDRESS] . Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 02.12.2021 у справі № 726/876/21, крім іншого, встановлено, що «…спірна будівля по [ADDRESS] є жилим будинком і має статус гуртожитку…». Згідно із даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 367728591 від 28.02.2024 [PERSON] належать приміщення загальною площею 1 494,1 кв.м., в тому числі житлове приміщення (блок) № 411 «а, б». Також суд встановив і те, що відповідач [PERSON] працював слюсарем-ремонтником ВАТ «Чернівецький цукровий завод», що підтверджується даними долученої копії трудової книжки серії [NUMBER] від 22.11.1987. Відповідно до спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету заводу№ 30 від 18.03.2003 та №?31 від 07.05.2003, було вирішено виділити блок № [NUMBER] в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та надано згоду на його прописку. Згідно із даними ордеру на заняття площі в гуртожитку № 117 від 24.03.2003 [PERSON] вселився у гуртожиток за адресою: [ADDRESS] . В ордері зазначено, що місце у гуртожитку надається на період роботи у ВАТ «Чернівецький цукровий завод», оскільки [PERSON] працював слюсарем на заводі. Після цього відповідач заселився в блок № 411 та з того часу постійно проживає у ньому. Згідно із даними Списку зареєстрованих та проживаючих осіб відповідно до карток реєстрації (форма 16) та отриманої судом інформації [PERSON] , [INFO] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Суд встановив і те, що [PERSON] 05.11.2003 був звільнений із заводу у зв`язку із скороченням штату (п.1 ст. 40 КЗпП України). Відповідно до даних Витягу із Рішення XV сесії XXIV скликання Садгірської районної ради м. Чернівці № 97 від 29.07.2004 надано дозвіл на створення органу самоорганізації населення в Садгріському районі, а саме будинкового комітету [ADDRESS] . Згідно із даними Довідки № 504 Будинковий комітет № 2 включено до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, код 33173560. Відповідно до даних копії листа Голови Будинкового комітету №?2 від 28.08.2025 вказано про порядок проведення розрахунків з постачальниками комунальних послуг. Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 16.06.2025 у справі № 726/1310/25 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання укладеним Договору найму житлових приміщень в гуртожитку, у запропонованій позивачем редакції. Однак вказане рішення суду постановою Чернівецького апеляційного суду від 19 серпня 2025 року скасоване та ухвалено нове рішення яким відмовлено у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання укладеним договору найму житлових приміщень в гуртожитку. Після цього рішення суду, 04.09.2025, позивачка направила [PERSON] . Пропозицію про зняття з реєстрації місця проживання та добровільне виселення із пропозицією добровільно знятися із реєстрації та виселитися до 01 жовтня 2025 року. Також позивачка долучає Постанову Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 726/1063/23. Відповідач у свою чергу долучає постанову про закриття кримінальної справи №?1-4/0012 щодо обвинувачених [PERSON] та [PERSON] , постанову про зміну обвинувачення у суді від 06.06.2012, щодо обставин відчуження гуртожитку ВАТ «Чернівецький цукровий завод», що не входить до предмету доказування у справі. Долучене відповідачем рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 15.09.2006 (страва №?2-19/2006р.) та ухвала Апеляційного суду Чернівецької області від 14.03.2007, стосуються позову [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю до інших осіб, а не відповідача у справі. Також відповідач долучає копію Договору купівлі-продажу від 08.08.2023 та Витягу з Державного реєстру речових прав, що стосується відчуження права власності виділеного у натурі майна [PERSON] та не має доказового значення у справі. Відповідач надає Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 11.10.2006 (справа №?2-497/2006 р.), ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 14.03 2009 та ухвалу Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23.07.2007 у яких поміж іншого зазначено про статус спірної будівлі, як гуртожитку. Відповідно до даних ухвали Колегії суддів судової палати у цивільних справах Ви спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016 вбачається, що [PERSON] також зверталася із позовом до Будинкового комітету [ADDRESS] із позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, однак у її позові було відмовлено. Долучений Лист Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області №-1935/Л/24-13-12-01 від 10.10.2025 стосується того, що [PERSON] не перебуває на обліку в ГУ ДПС в Чернівецькій області як фізично особа-підприємець та про те, що відсутня інформація про зареєстроване Положення «Про порядок надання користування (найм) кімнат (квартир) у гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS] », однак і ці обставини не входять до предмету доказування у справі. Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 41 Конституції України, та частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 378 ЦК України). Згідно із ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Також у ч.7 ст. 319 ЦК України передбачено, що власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, що його власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Суд встановив, що [PERSON] є власником житлового приміщення (блоку) № [NUMBER] у гуртожитку що за адресою: [ADDRESS] , а відповідач зареєстрований та проживає у ньому, оскільки вселився у блок на підставі ордеру, виданого ВАТ «Чернівецький цукровий завод». Ці обставини сторони не заперечують. Порядок користування гуртожитком передбачено у ст. 127-132 ЖК України. Згідно з ст. 129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України (ст. 130 ЖК України). У частині четвертій статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Порядок виселення із гуртожитку передбачено у ст. 132 ЦК України, відповідно до якої сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Відповідно до частин 1, 2 статті 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, які були на правових підставах вселені в гуртожиток і фактично проживають у гуртожитку, без попереднього надання їм (їхнім сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до пунктів 7, 11 Положення про гуртожитки користування жилою площею здійснюється: у гуртожитках державної та комунальної форми власності виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера; у гуртожитках, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації, за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера, або на підставі договору оренди житла. Згідно з п. 14 частини першої статті 1-1 Закону України від 04 вересня 2008 року № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі Закон про забезпечення прав мешканців гуртожитків) проживання у гуртожитку на правових підставах це проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку як житла) відповідно до цього Закону, а саме у гуртожитках колишніх державних і комунальних підприємств та організацій, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі масової приватизації та корпоратизації: до включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств та після передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР; після включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств до передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР, або на підставі договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811813 ЦК України на вимогу власника гуртожитку (його представників), за умови, що мешканець гуртожитку або його сім`я були вселені у гуртожиток на підставі спеціального ордера та проживали у гуртожитку за договором найму жилого приміщення. Позивачка вказує на те, що оскільки вимоги Положення про гуртожитки, Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та ЦК України зобов`язують користувачів житла у гуртожитку укласти договір найму із власником жилого приміщення та вносити плату за користування жилою площею й за комунальні послуги, а відповідач відмовився укласти із нею договір найму, тому наявні підстави для його виселення та зняття із реєстрації. Натомість суд встановив, що відповідач на законній підставі вселився до гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , ще до моменту переходу у власність позивачки такого майна. Відповідач законно та правомірно набув право на житло в спірному гуртожитку, оскільки його заселення, реєстрація та постійне проживання в гуртожитку здійснювалися в межах вимогр закону. Доводи позивачки, що полягають в користуванні відповідачем жилим блоком з порушенням норм чинного законодавства з огляду на ухиленням обов`язку із підписання договору найму жилого приміщення, не є самостійною та безумовною підставою для виселення особи. Будь-яких інших належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що позивачці відповідачем чиняться яким небудь чином перешкоди у здійсненні її права власності, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. Фактів систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичного порушенням правил співжиття, що роблять неможливим його використання не зазначено. З врахуванням наведеного, пропорційності втручання у право власності та користування майном, суд не знаходить підстав для застосування положень ст. 391 ЦК України та задоволення позову. Під час реєстрації [PERSON] , як мешканця гуртожитку, за місцем його постійного проживання за адресою: [ADDRESS] , також не були порушені вимоги ст. 29 ЦК України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Матеріали справи не містять доказів наявності у [PERSON] на праві власності іншого житла, а отже житловий блок № 411 є єдиним його місцем проживання. Відповідно до ст.125, п.3 ст.132 ЖК України відповідач не може бути виселений з гуртожитку без надання йому іншого житлового приміщення. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). З часу отримання ордеру на вселення [PERSON] постійно проживає у житловому блоці № 411, користується майном, сплачує комунальні послуги, що підтверджує наявність міцних триваючих зв`язків відповідача з указаним «житлом». Таким чином суд вважає за необхідне зазначити і таке. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі Конвенція, Перший протокол), передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція), кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п. 50). ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41). Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (зокрема рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Тому суд доходить висновку, що втручання у право на мирне володіння майном [PERSON] , якому загрожує виселення, у спірних правовідносинах не відповідає вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції та усталеній практиці ЄСПЛ, а саме не відповідає критеріям законності, пропорційності та не забезпечує справедливої рівноваги між публічними інтересами та правами особи. Висновки суду. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, з врахуванням вищенаведеного, пропорційності втручання у право власності та користування майном, не вбачає існування сукупності передбачених законодавством підстав для виселення відповідача, а тому доходить висновку про необґрунтованість позову. Окремого рішення про зняття особи з реєстрації місця проживання не вимагається, а рішення суду про виселення є підставою для зняття реєстрації особи. Однак у зв`язку із відмовою у позовних вимогах про виселення суд не знаходить підстав і для задоволення позовних вимог [PERSON] зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Порядок відчуження гуртожитку, управління гуртожитком організацією Будинкового комітету № 2, а також відповідність Положення про порядок надання користування (найм) кімнат (квартир) у гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , затвердженого рішенням власника [PERSON] від 10.06.2013 вимогам законодавства суд не встановлює, оскільки такі обставин не входять до предмету доказування у справі і не мають значення для правильного вирішення спору. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Розподіл судових витрат. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, а позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у справі підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed