Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

09.04.2025 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за законом. Уточнивши свої позовні вимоги 28.05.2025 позивач просить суд: 1) Встановити факт своєчасного прийняття [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , спадщини після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . 2) Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] на 1/4 будинку [ADDRESS] . 3) Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] на 3/4 будинку [ADDRESS] . Заявлені та уточненні позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач та відповідач є рідними сестрою та братом. Батько сторін - [PERSON] - помер [INFO] . Мати сторін - [PERSON] - померла [INFO] . За життя [PERSON] отримав у власність будинок [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право особистої власності від 15 вересня 1989 року, виданого виконкомом Царичанської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області. Оскільки вказане майно набуте під час шлюбу вона має статус спільної сумісної власності подружжя. Після смерті [INFO] [PERSON] відповідач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.01.2000р. а саме, право на земельну частку (пай) серія ДП №02607558. З матеріалів спадкової справи №34/2000 вбачається, що відповідач не приймав спадщину за законом після смерті батька. Позивач та мати сторін прийняли спадщину після смерті [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, однак вони не оформлювали своїх спадкових прав. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді будинку [ADDRESS] . Оскільки Відповідач не прийняв спадщину за законом після смерті [PERSON] , а позивач та мати сторін прийняли спадщину після смерті [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Кожному із двох спадкоємців першої черги спадкування, що прийняли спадщину, належало по частині будинку в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 3/4 (1/2, що належала спадкодавиці в якості спільного майна подружжя та 1/4 успадкована від чоловіка після його смерті) будинку [ADDRESS] . Позивач прийняла спадщину після смерті матері шляхом подання заяви про прийняття спадщини. В свою чергу, відповідно до відомостей спадкової справи №188/2010, Відповідач заявою від 20.08.2010 відмовився від належної йому за законом частки у спадщині на користь дочки померлої - [PERSON] . Таким чином, Позивач, як єдина спадкоємиця після смерті матері сторін, має право на 3/4 вказаного будинку в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Для оформлення своїх спадкових прав на майно померлих батьків позивач звернулась до державного нотаріуса Петриківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, однак отримала постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.11.2024р. та 06.12.2024р., якими їй було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлого [INFO] батька [PERSON] та померлої [INFO] матері [PERSON] . Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії вказано те, що заявником не підтверджуються юридичні факти, які необхідні для оформлення спадщини - не подано відповідних документів про безспірний факт прийняття спадщини, інші спадкоємці заперечують прийняття заявником спадщини, не надають згоди на включення її до спадкоємців, між ними наявний спір про спадкове майно, невизначено склад спадкового майна. Відповідно до Акту про фактичне прийняття спадщини від 25 вересня 2024р. Петриківської селищної ради позивач дійсно прийняла спадщину після померлого [INFO] [PERSON] , шляхом взяття речей померлого, доглядала та обслуговувала житловий будинок та земельну ділянку. Наведене підтвердили сусіди: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Довідки Петриківської селищної ради № 304 від 20.09.2024р. разом із спадкодавцем [PERSON] на день смерті були зареєстровані дружина - [PERSON] та дочка - [PERSON] . Таким чином, на час смерті батька Позивач була зареєстрована та проживала у будинку [ADDRESS] , доглядала та обслуговувала вказаний будинок, а тому, прийняла спадщину після смерті батька відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ПК УРСР. В матеріалах спадкової справи №188/2010, заведеній після смерті [PERSON] містяться листи Петриківської селищної ради, якими підтверджено, що з [PERSON] на день його смерті були зареєстровані дружина - [PERSON] та донька [PERSON] , однак, у погосподарській книзі за 1996-2000 роки № [NUMBER] адресою реєстрації [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вказаний будинок [ADDRESS] , як у правовстановлюючому документі (свідоцтві про право особистої власності від 15 вересня 1989 року, виданого виконкомом Царичанської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області). Позивач повідомляє, що вказані розбіжності у нумерації будинків є помилкою. Так, у відповідь на адвокатський запит Петриківська селищна рада своїм листом від 27.05.2025р. №147 підтвердила, що домоволодіння [PERSON] у [ADDRESS] має нумерацію саме [ADDRESS]. Тим більше, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про право власності за вказаною адресою відсутні. Крім того, у листах Петриківської селищної ради повідомляється про вибуття [PERSON] із домоволодіння [ADDRESS] в грудня 2000 року у м. Дніпропетровськ. Оскільки позивач прийняла спадщину після смерті батьків, вона має право на ефективний захист свого права власності на цю спадщину шляхом визнання за нею права власності на будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , та на будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . З урахуванням положень ч. 3 ст. 14 ЦПК України справа передана для розгляду головуючому судді Говорусі В.О. Ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 15.04.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Вимоги ухвали від 15.04.2025 виконано у повному обсязі. Ухвалою судді від 21.04.2025 відкрито провадження у даній справі та визначено справу розглядати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 06.05.2025 задоволено клопотання позивача [PERSON] та представника відповідача адвоката Мерцалова Максима Юрійовича про витребування доказів. Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29.05.2025 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Мерцалова М.Ю. про зупинення провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалою від 24.06.2025закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 25.12.2025за клопотанням представника відповідача а судом витребувано від Петриківської селищної ради належним чином засвідчені копії погосподарських книг за 1996-2000 роки щодо домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Запитувані матеріали надійшли до суду 06.01.2026. Позивач [PERSON] і її представник адвокат Курячий А.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували проти заявлених позовних вимог вказуючи про недоведеність факту успадкування позивачем майна, після смерті їх батька [PERSON] . Вирішуючи заявлений позов суд виходить з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч. 1. ст.13 ЦПК). Так, судом встановлено що за життя [PERSON] набув у власність будинок [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право особистої власності від 15 вересня 1989 року, виданого виконкомом Царичанської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області. (т. 1 а.с. 14, 90-91). Відповідно до листа Петриківської селищної ради від 27.05.2025 №147 домоволодіння [PERSON] у [ADDRESS] не існує (т 1 а.с. 171). З 27.01.1958 [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] (т. 1 а.с. 106-108). Згідно статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час набуття [PERSON] у власність будинку) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Отже,майно: будинок [ADDRESS] набуте під час шлюбу і має статус спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] . Таким чином, за життя [PERSON] і [PERSON] належало по частині вказаного домоволодіння. Факт спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] на вказаний будинок відповідачем не заперечується. Батько сторін - [PERSON] - помер [INFO] . (т. 1 а.с. 85). З матеріалів спадкової справи №34/2000 встановлено, що за життя [PERSON] склав заповіт відповідно до якого право на земельну частку (пай) серія ДП №02607558 успадковане відповідачем [PERSON] (т.1 а.с. 84, 87, 89,92). Вирішуючи питання про доведеність позивачем факту прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] з визнанням за нею право власності в порядку спадкування за законом на майно останнього, що не охоплене заповітом. Суд виходить з наступного. Частиною першою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. З урахуванням того, що позовні вимоги стосуються спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , до вказаних спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК України 1963 року. Згідно з статтею 529 ЦК України 1963 року (тут і далі у редакції, чинній на момент смерті [PERSON] ) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до частини першої статті 548 ЦК України 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. У частині першій та другій статті 549 ЦК України 1963 року передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК України 1963 року свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Вказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У постановах Верховного Суду від 03 березня 2021 року в справі № 747/467/18 та від 30 січня 2023 року в справі № 463/9696/20 зазначено, що під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, необхідно розуміти різні дії спадкоємця з управління, розпорядження і користування цим майном, підтримання його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. У постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року в справі № 305/235/17 та від 03 листопада 2021 року в справі № 452/938/18 вказано, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі з обов`язкового страхування; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. У постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року в справі № 348/618/15-ц та від 05 березня 2021 року в справі № 585/2993/17 зазначено, що згідно з частинами першою, другою статті 549 ЦК України 1963 року спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом статті 553 ЦК України 1963 року вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). З урахуванням змісту статті 76 ЦПК України прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном може підтверджуватися будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. У постанові від 28 вересня 2023 року в справі № 753/22860/17 Верховний Суд зазначив, що прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини. У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року в справі № 333/537/13 зазначено, що для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій у визначений законом строк. У постанові від 25 листопада 2020 року в справі № 631/1153/13-ц Верховний Суд вказав, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц). Стверджуючи про своєчасне і належне прийняття [PERSON] спадщини після смерті батька [PERSON] позивач посилається на довідку Петриківської селищної ради № 304 від 20.09.2024 і Акт про фактичне прийняття спадщини від 25.08.2024 та покази свідків [PERSON] і [PERSON] . Так, відповідно до довідки Петриківської селищної ради № 304 від 20.09.2024, та № 248 від 07.10.2024 яка долучена до спадкової справи № 188/2010, заведеної після смерті [PERSON] відповідно до погосподарської книги за 1996 -2000 роки № 13 померлий [INFO] [PERSON] був зареєстрований в [ADDRESS] . Разом з ним на день смерті зареєстровані: дружина - [PERSON] [INFO] і дочка - [PERSON] [INFO] . Відповідно до запису в погосподарській книзі за 1996-2000 роки №13 [PERSON] [INFO] була зареєстрована в [ADDRESS] , так у відмітці вибув значиться 12.00 м. Дн-вськ. (розшифровано як вибула в грудні 2000 року м. Дніпропетровськ ) (т. 1 а.с. 164). Вказане підтверджується копією погосподарської книги за 1996-2000 роки № 13 (т.1 а.с. 165-169. В той час, відповідно до довідки Петриківської селищної ради № 247 від 07.10.2024 яка долучена до вказано спадкової справи № 188/2010, відповідно до запису в погосподарській книзі за 1996-2000 роки №25 [PERSON] [INFO] була зареєстрована в [ADDRESS] , так у відмітці про членів господарства що зовсім вибули значиться вибуло в інше господарство, число місяць та рік не вказано (т. 1 а.с. 171). Вказане підтверджується копією погосподарської книги за 1996-2000 роки № [NUMBER] (т. 1 а.с. 177-181). Згідно дослідженої судом копії паспорту (старого зразка) на ім`я [PERSON] , за № [NUMBER] де на сторінка 11 і 12 мається наступні відмітки: - прописана 12 березня 1982 в [ADDRESS] ; - виписана 22 грудня 1998 року - прописана 06 вересня 2000 [ADDRESS] ; - виписана 07 грудня 2000; - прописана 17.01.2001 [ADDRESS] . (т.1 а.с. 137-138). Крім того, в витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу, долученого до спадкової справи №34/2000 при реєстрації 01.12.1998 актового запису про розірвання шлюбу , адресою місця проживання позивача зазначено [ADDRESS] . (т. 1 а.с. 116-117). Слід зазначити, що позивач [PERSON] в судовому засіданні не змогла надати суду пояснення щодо послідовності її реєстрації за адресами в [ADDRESS] та [ADDRESS] . Підтвердила, що за адресою: [ADDRESS] вона мала будинок в якому проживала. Таким чином, враховуючи суперечливість записів в погосподарських книгах за 1996-2000 роки № [NUMBER] і [NUMBER], наявність в паспорті громадянина України на ім`я [PERSON] , записів про реєстрацію позивача з 12.03.1982 по 22.12.1998 саме по [ADDRESS] , суд приходить до висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами факту, що вона була зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] на момент смерті батька [PERSON] та після цього шість місяців. Слід відзначити, що проживання чи реєстрація в будинку спадкодавця не є безумовним підтвердженням факту прийняття спадщини. Судом досліджено Акт про фактичне прийняття спадщини від 25 вересня 2024р. відповідно до якого [PERSON] , [INFO] дійсно прийняла спадщину після померлого [INFO] [PERSON] , шляхом взяття речей померлого, доглядала та обслуговувала житловий будинок та земельну ділянку. Вказані обставини підтвердили свідки: [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 20). За клопотанням позивача судом допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які в судовому засіданні підтвердили підписання ними вказаного акту. При цьому, вказані свідки, кожна окремо, показали, що [PERSON] за життя батька в зв`язку з тяжким станом його здоров`я проживала з батьками та допомагала своїй матері [PERSON] в догляді за батьком та веденні домашнього господарства, доглядала за будинком. [PERSON] показала, що [PERSON] з квітня 1998 року тимчасово проживала з батьками по [ADDRESS] , разом з нею проживала і її донька [PERSON] . По [ADDRESS] [PERSON] проживала до 1997 року. Після смерті батька [PERSON] купила квартиру в м. Дніпро і стала там проживати. [PERSON] показала, що [PERSON] мешкала з батьками після важкої операції , яку зробили її батьку [PERSON] . Вона допомагала матері і вела господарство. При цьому, за клопотанням відповідача судом допитано свідки [PERSON] і [PERSON] , які в судовому засіданні, кожна окремо, пояснили, що [PERSON] не проживала постійно з батьками за адресою,. [ADDRESS] , в тому числі після смерті батька. Так, свідок [PERSON] показала, що під час тяжкої хвороби батька позивача [PERSON] і після його смерті [PERSON] приїжджала до будинку батьків один раз та тиждень. Позивач допомагала батькам по господарству, але постійно проживала по [ADDRESS] , де вона мала власний будинок. [PERSON] показала, що [PERSON] приходила і допомагала батькам [PERSON] і [PERSON] вести господарство. Після смерті батька [PERSON] приїжджала до матері, але в їх будинку не проживала. Вона проживала в іншому власному будинку в с. Чаплинка, а потім в м. Дніпро. Аналізуючи покази свідків [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] суд, зважаючи на їх суперечливість щодо вчинення позивачем дій, які можуть вказувати про володіння майном батька після його смерті, приходить до висновку про відсутність підстав вважати достатньо доведеним факт прийняття спадщини позивачем після смерті батька протягом шести місяців. Отже, суд констатує відсутність за стандартами доказування «перевага доказів» та «баланс ймовірностей» достатніх доказів твердження позивача про те, що вона вчинила дії, що свідчать про прийняття нею спадщини після смерті батька, зокрема шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном протягом шести місяців після смерті [PERSON] . Таким чином, позовні вимоги про встановлення факту своєчасного прийняття [PERSON] , спадщини після смерті батька [PERSON] та визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] на 1/4 будинку [ADDRESS] , не доведені та в їх задоволенні слід відмовити. Вирішуючи позовну вимогу про визнання за позивачем, права власності в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] на 3/4 будинку [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно з частинами першою та другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За змістом статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5), визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до вимог статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що мати сторін - [PERSON] - померла [INFO] . ( т 1 а.с. 131). Згідно матеріалів спадкової справи № 188/2010позивач належним чином прийняла спадщину після смерті матері шляхом подання відповідної заяви про прийняття спадщини. В свою чергу, відповідач заявою від 20.08.2010 відмовився від належної йому за законом частки у спадщині на користь дочки померлої - [PERSON] . Відомості про заповіти [PERSON] відсутні. Відповідно до наведеного вище висновку суду, до спадкової маси, що залишилася після смерті [PERSON] належить 1/2, що належала спадкодавиці в якості спільного майна подружжя та відповідно до позиції позивача 1/4 успадкована від чоловіка після його смерті) будинку [ADDRESS] . Відповідно до постанови державного нотаріуса Петриківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.12.2024, позивачу відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлої [INFO] матері [PERSON] . Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії вказано те, що заявником не підтверджуються юридичні факти, які необхідні для оформлення спадщини - не подано відповідних документів про безспірний факт прийняття спадщини, інші спадкоємці заперечують прийняття заявником спадщини, не надають згоди на включення її до спадкоємців, між ними наявний спір про спадкове майно. Спадкування лише позивачем спадщини, після смерті матері, відповідачем не заперечується. Однак, оскільки рішенням нотаріуса позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії і видачі відповідного свідоцтва право на спадщину, суд вирішує відповідні вимоги позивача. Таким чином, виходячи з принципу диспозитивності за умовами якого суд позбавлений можливості виходити за межі заявлених позовних вимог, враховуючи, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті матері [PERSON] , за [PERSON] слід визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] на 3/4 будинку [ADDRESS] . Так як позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то понесені позивачем судові витрати в загальній сумі 1317,79+1211,20+1317,79 (т.1 а.с. 6, 53, 206), відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто, в сумі 1 976,69 грн.

Outcome: partial