Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

представник позивача [PERSON] звернувся до суду із указаним вище позовом, де покликався на те, що за результатами розгляду звернення Акціонерного товариства «Ідея Банк», виконавчим написом від 22.05.2020 №1069, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, передбачено примусове стягнення із [PERSON] 52 088,23 грн., з них 50 188,23 грн - заборгованості за кредитним договором №P99.213.74254 від 23.08.2017 року, укладеним позивачем із відповідачем, а також 1 900,00 грн плати за вчинення даного виконавчого напису. У подальшому 17.07.2020 оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса відповідачем пред`явлено для виконання до Буського районного відділу ДВС ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів), правонаступником якого після проведеної територіальної реорганізації є Буський відділ ДВС у Золочівському районі Львівської області, що підтверджується відповідною заявою про відкриття виконавчого провадження від 17.06.2020 року. За наслідками розгляду вищевказаної заяви, головним державним виконавцем Буського районного відділу ДВС ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) Куровською Ю.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №62605999 від 17.07.2020 року. Позивач не згідний із розміром заборгованості за договором №P99.213.74254 від 23.08.2017 року, оскільки згідно із оскаржуваним виконавчим написом нотаріуса до неї безпідставно включено 2 030,33 грн простроченого основного боргу, 134,46 грн. строкових процентів, 1 113,15 грн строкової плати за обслуговування кредиту, 15 595,29 грн простроченої плати за обслуговування кредиту, 3 692,32 грн пені та 500 грн інших штрафних санкцій, всього на загальну суму 21 035,22 грн. Від відповідача на адресу позивача не надходили будь-які претензії щодо неналежного виконання ним вищевказаного договору, досудові вимоги та/чи розрахунки заборгованості за договором, як і не приходили будь-які запити від нотаріуса щодо визнання чи невизнання моїм довірителем заборгованості за цим договором та/чи повідомлення про вчинення виконавчого напису. Так, про вчинення оскаржуваного виконавчого напису позивачу стало відомо лише після надходження на адресу адвоката листа-відповіді Буського відділу ДВС у Золочівському районі Львівської області від 16.10.2023 року №9614 на поданий запит адвоката, а тому просить заявлений позов задовольнити повністю. Крім того, просить стягнути 8000 грн. витрат на правову допомогу, а також сплачений судовий збір за подання цього позову в сумі 969 грн. Ухвалою судді від 23.09.2025, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Від представника відповідача Гаталяк Н. надійшов відзив на позовну заяву від 09.10.2025 року, обґрунтований тим, що АТ «Ідея Банк» не погоджується з вищевказаним позовом, вважає його безпідставним, необґрунтованим, натомість виконавчий напис №1069, вчинений 22.05.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М, вважає таким, що в повній мірі відповідає нормам чинного законодавства. По-перше, 23.08.2017 року між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №Р99.213.74254, відповідно до п.1.1 якого Банк надав позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 35 300,00 грн, а позичальник зобов`язався повернути його разом із процентними платежами згідно умовами договору. Крім того, 07.07.2023 року АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» уклали договір факторингу №07072023. Таким чином, по кредитному договору відбулася заміна кредитора з АТ «Ідея Банк» на ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів», а відтак на думку АТ «Ідея Банк», Банк не є належним відповідачем у цій справі. По-друге, АТ «Ідея Банк» належним чином виконало обов`язки згідно з Кредитним договором, з іншої сторони [PERSON] , як позичальник з власних зобов`язань по поверненню кредиту не виконував. На виконання вимог переліку АТ «Ідея Банк» надало приватному нотаріусу необхідні документи для вчинення ним 22.05.2020 року виконавчого напису №1069. На підтвердження даних обставин АТ «Ідея Банк» надає оригінал детального розрахунку заборгованості позивача станом на дату вчинення виконавчого напису. Щодо судових витрат позивача на правничу допомогу відповідач не погоджується, вважає, що слід відмовити повністю, оскільки 8 000,00 грн є непідтвердженою сумою витрат. Відтак у задоволенні позовної заяви просить суд повністю відмовити. Від представника позивача адвоката Зозулі Ю.М. надійшла відповідь на відзив від 28.10.2025 року, обґрунтована тим, що всупереч вищенаведених імперативних норм ЦПК України, до поданого представником відповідача - Надією Гаталяк відзиву не додано жодного належного документа, який би підтверджував її повноваження на представництво інтересів відповідача у справі №943/1806/25. Окрім цього, вважає, що наведені у відзиві міркування щодо безпідставності позовних вимог не заслуговують на увагу суду, оскільки, по-перше, Надія Гаталяк стверджує, що АТ «Ідея Банк» не є належним відповідачем у спорі у зв`язку із укладенням відповідачем договору факторингу №07072023 від 07.07.2023 року, про що позивачу в спорі не було відомо раніше, на підставі якого право вимоги за оспорюваним виконавчим написом нібито перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Наведене не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки відповідно до оспорюваного виконавчого напису нотаріуса стягувачем виступає відповідач із майновими вимогами до позивача на загальну суму 52 088,23 грн.; разом з тим, із вищевказаного договору факторингу та додатку №2 до нього у вигляді Реєстру боржників №3 вбачається, що відповідачем передано ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» майнові вимоги за Кредитним договором №P99.213.74254 від 23.08.2017 до позивача на загальну суму 85 788,87 грн., у яку входять також і вимоги за оспорюваним виконавчим написом нотаріуса. У той же час, заміна стягувача у виконавчому провадженні №62605999 Буського відділу ДВС у Золочівському районі Львівської області з моменту його відкриття по даний час не здійснювалась, що гіпотетично може призвести у майбутньому до безпідставного (подвійного) стягнення із позивача коштів в сумі 52 088,23 грн. у разі пред`явлення відповідачем оспорюваного виконавчого напису нотаріуса до виконання. Виходячи із викладеного, АТ «Ідея банк» є належним відповідачем у спорі. Одночасно заявляє, що докази на підтвердження розміру витрат, які відповідач має сплатити у зв`язку з розглядом справи, будуть надані ним до суму в межах строку. Від представника відповідача Гаталяк Н. надійшло заперечення від 10.11.2025 року, в якому повідомляє, що АТ «Ідея Банк» належним чином підтвердило повноваження Гаталяк Н.І. на представництво інтересів Банку в судовій справі. Щодо неналежного відповідача у справі, відповідач звертає увагу, що Договір факторингу не визначено обов`язку звернення АТ «Ідея Банк» з вимогою про заміну сторони у виконавчому провадженні при вибутті сторони зі спірних правовідносин. А тому вважає, що пред`явлений позов до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволені позову до такого відповідача. Крім того, щодо безспірності кредитної заборгованості за оспорюваним виконавчим написом нотаріуса, вважає, що позивачу було відомо про кредитну заборгованість, її розмір та структуру, проте станом на день вчинення приватним нотаріусом Виконавчого напису, чи раніше, ним не було вчинено жодних дій з метою оскарження сум заборгованості в судовому/позасудовому порядку. Наголошує, що ознака безспірності грошового зобов`язання, щодо якого вчинено Виконавчий напис, повинна була встановлюватись власне на момент його вчинення. Будь-які спори щодо розміру та правильності нарахування грошової суми, що стягується на підставі Виконавчого напису, після вчинення нотаріусом такого, не можуть бути підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Просить суд врахувати ці заперечення, у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі. Від представника позивача адвоката Зозулі Ю.М. надійшли додаткові пояснення від 27.11.2025 року, в яких повідомляє, що відповідачем по даний час не подано заяву про його заміну як сторони у виконавчому провадженні, то останній по даний час є стягувачем у виконавчому провадженні за оспорюваним виконавчим написом; при цьому, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» наявність чи відсутність договору факторингу не є сама по собі (без вчинення відповідачем відповідних процесуальних дій, спрямованих на його заміну правонаступником у виконавчому провадженні) доказом заміни сторони у виконавчому провадженні. Щодо самого згадуваного [PERSON] договору факторингу стверджує, що відповідачем за період з моменту звернення за виконавчим написом нотаріуса до моменту набрання чинності договором факторингу проведено незаконне донарахування відсотків за кредитним договором на загальну суму 35 700,64 грн. Просить суд прийняти дані письмові пояснення, а позовну вимоги задовольнити у повному обсязі. Від представника відповідача Гаталяк Н. надійшло заперечення на додаткові пояснення від 12.12.2025 року, де стверджує, що у запереченні на відповідь на відзив від 03.11.2025 року АТ «Ідея Банк» чітко роз`яснив питання щодо представництва інтересів АТ «Ідея Банк» з посиланням на норми процесуального законодавства та практику Великої Палати Верховного суду. Натомість доводи представника позивача у додаткових поясненнях щодо неналежного засвідчення представництва інтересів АТ «Ідея Банк» є необґрунтованими та надуманими. Щодо неналежного відповідача у справі, як вже вказано у відзиві на позовну заяву, 07.07.2023 року АТ «Ідея Банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» уклали договір факторингу №07072023, згідно якого Банк відступив право вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі Кредитного договору №P99.213.74254 від 23.08.2017 року. У той же час, позивач вважає, оскільки не відбулася заміна сторони (стягувача) у виконавчому провадженні №62605999, тому АТ «Ідея банк» є належним відповідачем у спорі, а такі висновки позивача вважаєє безпідставними. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як визначено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 22.05.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис за №1069 про стягнення із [PERSON] 52 088, 23 грн заборгованості, яка складається із 25310,52 грн строковий борг; 2030,33 грн прострочений основний борг; 1812,16 грн прострочені проценти; 134,46 грн строкові проценти; 1113,15 грн строкова плата за обслуговування кредиту; 15595,29 грн прострочена плата за обслуговування кредиту; 3692,32 грн пеня; 500,00 грн інші штрафні санкції; 1900,00 грн плата за вчинення виконавчого напису за кредитним договором №P99.213.74254 від 23.08.2017 року, укладеним [PERSON] та АТ «Ідея Банк». Також наведені фактичні обставини слідують із постанови головного державного виконавця Буського районного відділу ДВС ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) Куровської Ю.В., якою винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №62605999 від 17.07.2020 року. Відповідно до листа від 16.10.2023 року №9614, виданого на запит адвоката Зозулі Ю.М. начальником Буського відділу ДВС у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції, надали належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження №65031297, №67766931, де боржник перебуває [PERSON] , додатково повідомляють, що по вищевказаних виконавчих провадженнях стягнення з боржника коштів на користь стягувачів не проводилось у зв`язку з їх відсутністю на арештованих рахунках, самостійно боржником погашення боргу не проводилось. Крім того, як убачається із долученого до справи листа від директора Департаменту нотаріату Міністерства юстиції України від 20.06.20026 року №79494/ПІ-П-2395/37.1, підтверджено, що на підставі наказу Міністерства юстиції України наказом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 31.12.2021 року №1920/6 діяльність приватного нотаріуса [PERSON] припинена з 31.12.2021 року. Правовідносини щодо видачі виконавчого напису нотаріуса регулюються Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ вищезгаданого Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому, стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається шляхом надіслання банком письмової вимоги боржнику про усунення порушень. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не обмежується лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів, а перевіряє доводи боржника в повному обсязі й встановлює, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-887цс17. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. У пункті 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто залишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі за №6-887цс17 суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Так, судом встановлено, що сума заборгованості згідно спірного виконавчого напису нотаріуса у розмірі 52 088,23 грн. є необґрунтованою та оспорюється позивачем (боржником). Окрім того, відповідачем і третьою особою до суду не надано доказів безспірності боргу, а також отримання позивачем будь-яких вимог відповідача про добровільну сплату боргу. Відтак, безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем оспорюється позивачем та не доведена відповідачем. Разом із тим, відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 14.02.2018 року у справі № 564/2199/15-ц, Верховний Суд вказав, що згідно ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Тобто, визначений термін повернення кредиту частинами до 2022 року, був правомірно змінений кредитором на повернення всією сумою в термін 30 днів з моменту отримання вимоги. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове припинення кредиту. Верховний Суд також зазначив, що у кредитора відсутнє право стягувати з боржника інфляційні втрати. Є лише право стягувати 3% річних, які передбачені ст. 625 ЦК України Крім того, суд не може залишити поза увагою те, що Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року (справа №826/20084/14) визнано незаконною та не чинною з моменту прийняття Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» у частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту, відповідно до якого для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Згідно із правовою позицією, яка викладена Великою палатою Верховного Суду у справі №826/20084 від 20.06.2018 року, вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності надання йому особою, яка звертається із відповідною заявою про вчинення виконавчого напису, необхідних оригіналів нотаріальних договорів чи їх дублікатів має наслідком визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відтак, оскільки нотаріусом не перевірено безспірність вимог стягувача, не перевірено наявність доказів належного направлення та отримання позивачем (боржником) письмової вимоги про усунення порушень, що призвело до порушення процедури вчинення напису, у зв`язку із чим, спірний виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Разом із тим, суд погоджується із доводами представника позивача, що згідно з оспорюваним виконавчим написом нотаріуса (який по даний час нескасований нотаріусом та/чи не визнаний таким, що не підлягає виконанню в судовому порядку) стягувачем виступає відповідач АТ "Ідея Банк" із майновими вимогами до позивача на загальну суму 52 088,23 грн, а тому суд вважає відповідача АТ "Ідея Банк" належним відповідачем у цій справі. Крім того, відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Представником позивача у позовній заяві заявлено вимоги про стягнення із відповідача витрат зі сплати судового збору в сумі 969,00 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. Так, приписами частини першої статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачкою при поданні цього позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 969,00 грн., а тому враховуючи повне задоволення цього позову, такий збір слід стягнути із відповідача на користь позивачки. Разом із тим, суд вважає, що вимога позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн. до задоволення не підлягає, виходячи із такого. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правову допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з реальності та розумності розміру таких. Як убачається із матеріалів справи, що 27.09.2023 року згідно Ордеру на надання правничої допомоги Гурію Володимиру Михайловичу на підставі договору №б/н від 26,27 вересня 2023 року уклав договір із адвокатом Зозулею Ю.М., інших доказів матеріали справи не містять. Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Оскільки стороною позивача не надано до закінчення розгляду справи вищезгаданих документів на підтвердження витрат на правову допомогу, їх детального опису та обґрунтованого розрахунку, як і не надходило будь-яких заяв із цього приводу, а в матеріалах справи наявні виключно процесуальні повноваження адвоката Зозулі Ю.М. (ордер нанадання правничої допомоги [PERSON] на підставі договору №б/н від 26,27 вересня 2023 року та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю), а прохальна частина позову містить вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 8000 грн. без жодного їх документального підтвердження (детального опису робіт (наданих послуг), актів, рахунків тощо), а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Ураховуючи наведене та

Outcome: approved