Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 05.03.2025 звернувся суду з позовом до [PERSON] про визнання прально-сушильної машини LG F4V9RC9P спільною сумісною власністю подружжя, здійснення поділу прально-сушильної машини з виплатою компенсації у розмірі половини її вартості: прально-сушильну машину залишити у власності відповідача, стягнувши з неї на його користь половину вартості у сумі 19 999 грн. 50 коп. В обґрунтування позову вказав, що він та [PERSON] перебували у шлюбі з 16.07.2022 по 28.01.2025. У період шлюбу 14.08.2024 ними була придбана прально-сушильна машина LG F4V9RC9P за спільні кошти подружжя. На даний час між ними виникла суперечка щодо поділу вказаного майна, оскільки відповідач відмовляється передати або компенсувати частину вартості. З цих підстав, звернувся до суду з позовом. Ухвалою суду від 07 березня 2025 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позов, в якому у задоволенні позову прохає відмовити у повному обсязі. Заперечує проти того, що прально-сушильна машина належить до спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана з метою її дарування матері відповідача [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із купівлею нею нового житла 12 серпня 2024 року. Зазначає, що прально-сушильну машинку було придбано 14 серпня 2024 року для належного облаштування нового житла матері. Це питання обговорювалося із позивачем та було погоджено ним. Підтвердженням купівлі побутової техніки є квитанція з банку від 14.08.2024, оплата проведена з її картки. Вказує, що позивач не виступав в той час з жодними зауваженнями, а тому фактична передача майна її матері відбулася одразу після його купівлі 14 серпня 2024 року на адресу придбаного матір`ю житла, де на даний час і перебуває. Факт дарування побутової техніки підтверджується копією листівки із привітаннями. Зазначає, що її мати прийняла дарунок, а тому прально-сушильна машина є власністю останньої. Звертає увагу, що позивач не висловлював жодних заперечень щодо передачі цього майна, що свідчить про те, що воно не є спільним майном, а є дарунком третій особі. Дарування відбулося у повній відповідності до вимог чинного законодавства, гарантійний талон, книжка з користування перебувають у володінні її матері. Звертає увагу, що у позовній заяві позивач не навів належних документальних доказів, які б підтверджували, що прально-сушильна машинка придбана за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності. Наданий до позовної заяви чек не є належним доказом, оскільки не містить даних (ПІБ, номер банківської картки тощо), що не дозволяє ідентифікувати платника. Таким чином, доводи позивача ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними та допустимими доказами. Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вказав, що листівку, долучену до відзиву, він не складав, не був присутнім при складання тексту, написанні та даруванні, не підписував її, що б підтвердило його згоду на дарування правильно-сушильної машини матері відповідача. Таким чином, вказана листівка не є належним та допустимим доказом, оскільки не містить його підпису, не підтверджує його дійсної волі щодо дарування, не оформлена у встановленій законом формі. Вказує, що відповідно до ст.ст. 719-722 ЦК України договір дарування, який має значну суму, повинен бути укладений у письмовій формі з підписом дарувальника. У цій ситуації така форма дотримана не була. При цьому, вартість прально-сушильної машинки перевищує 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Також прохає не враховувати письмове пояснення матері відповідача, оскільки воно є недійсним. Вказує, що у 2023 році вони з відповідачкою поставили за мету придбати власне житло. Згодом відкрили депозит у додатку «Приват Банк». Протягом півтора року збирали кошти, він надсилав кошти на картку відповідача. Також збирали кошти готівкою. Крім того, ними було продано придбаний за його кошти у 2022 році автомобіль, але який був оформлений на відповідача. Також кошти були взяті у борг. Згодом вони купили квартиру по [ADDRESS] за 32 000 доларів, за умови що власник забрав свою прально-сушильну машинку та телевізор. Поспілкувавшись, вони вирішили придбати нову власну прально-сушильну машину. Квартира була придбана на матір відповідача, щоб не втратити його право на безоплатну приватизацію квартири, яке він має право, як учасник бойових дій. Кошти готівкою були передані ним. 13.08.2025 року власник віддав їм з відповідачем ключі та привітав з покупкою. Наступного дня вони по закінченню робочого дня з відповідачем поїхали в магазин побутової техніки та придбали прально-сушильну машинку для особистого користування. Оскільки на той момент він не міг оформити покупку через оплату частинами, кошти були сплачені з картки відповідача. Машинку додому перевіз його друг, якому вони розповіли, що придбали машинку у власне користування. Від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вказує, що позивач фактично вийшов за межі спору, зосередивши увагу на об`єкті нерухомого майна, а тому обставини викладені у відзиві, не мають відношення до предмета спору. Аналогічно безпідставним є посилання на обставини, пов`язані з автомобілем, який був придбаний нею до укладення шлюбу і жодних коштів позивач не надавав. Вказала про обставини щодо листівки, аналогічні тим, які викладені у відзиві. Зазначила, що додані позивачем документи до відповіді на відзив не підтверджують обґрунтованість вимог позивача та не мають відношення до предмета спору, а лише підтверджують факт ведення спільного господарства. Від позивача до суду надійшли пояснення, в яких він спростовує заперечення на відзив відповідача, та які протокольною ухвалою суду від 23.06.2025 року залишені без розгляду. Ухвалою суду від 23 червня 2025 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 01 липня 2025 року позивач усунув недоліки позовної заяви та призначив справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, прохала стягнути з позивача судові витрати, понесені на правничу допомогу у сумі 3 000 грн. Суд, заслухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 16 липня 2022 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] виданим Шевченківським відділом ДРАЦС у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) 16 липня 2022 року, а/з № 918 (а.с.124). 28 січня 2025 року шлюб між ними розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] виданим Шевченківським відділом ДРАЦС у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 28 січня 2025 року, а/з № 14 (а.с.4). 14 серпня 2024 року подружжям було придбано Прально-сушильну машину LG F4V9RC9P за 34 999 грн. в магазині Комфи, м.Полтава, що підтверджується Випискою з картки [NUMBER] виданої на ім`я [PERSON] та Чеком № Ч052703-0079 від 14.08.2024 року про доставку замовлення (а.с.5, 37). Вказані докази узгоджуються між собою, а тому доводи відповідача про недостовірність наданого позивачем доказу, а саме чеку про доставку замовлення, судом спростовуються. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що є другом [PERSON] , який йому зателефонував та повідомив, що вони купили собі пральну машинку та попросив перевезти її. Оскільки у нього був вантажний автомобіль, він допоміг перевезти її з ТРЦ «Київ» на мікрорайон «Половки». Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Верховний Суд у Постанові від 31 січня 2024 року у справі № 645/4165/21 вкотре зазначив, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Також у Постанові від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23 Верховний Суд виснував, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що прально-сушильна машина LG F4V9RC9P була придбана сторонами під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, чого відповідачем спростовано не було, вона є об`єктом спільної сумісної власності, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині поділу спільного сумісного майна, суд виходить з наступного. У ч. 1 ст. 71 СК України зазначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно з ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У ч. 1 ст. 70 СК України також закріплено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Шлюбний договір між позивачем та відповідачем з приводу поділу майна подружжя укладено не було, як і не встановлено досягнення домовленості. При вирішення позовної вимоги про поділ майна суд керується вимогами ст. 71 СК України, згідно якої майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частини у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на квартиру, допускається за його згодою, крім випадків передбачених ЦК України. Враховуючи, що прально-сушильна машина є неподільною річчю, не перебуває у фактичному володінні позивача, останній не заперечує проти стягнення на його користь компенсації, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та здійснення поділу прально-сушильної машини в рівних частках з виплатою позивачу [PERSON] відповідачкою [PERSON] частки її вартості, а саме 17499 грн. 50 коп. Відповідач у судовому засіданні стверджувала, що прально-сушильна машина подарована нею та позивачем її матері [PERSON] , яка напередодні 12.08.2024 року придбала квартиру у [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.1 ст.719 ЦК України договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 76-80 ЦПК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.ч.1-3 ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд вважає, що [PERSON] не довела факту, що прально-сушильну машину було передано сторонами в дар її матері. Так, письмові пояснення [PERSON] , в яких вона стверджує, що її донька [PERSON] та [PERSON] , з яким вона перебувала у шлюбі, подарували їй прально-сушильну машинку (а.с.45), не можуть бути розцінені судом як належний та допустимий доказ, оскільки вони надані заінтересованою особою, а саме матір`ю відповідачки. Клопотання про допит [PERSON] в якості свідка, з метою надання таких пояснень суду під присягою з попередженням про кримінальну відповідність, [PERSON] не заявляла. Також суд не вважає належним та допустимим доказом надану відповідачем листівку, адресовану на ім`я своєї матері, про ніби-то подарунок їй пральної машинки, оскільки вона не містить волевиявлення [PERSON] , так як не містить його прізвища та імені, відомостей, які його ідентифікують, його підпису чи особистого виконання. Вказані реквізити є обов`язковими при складенні документів для підтвердження дійсної волі виконавця документу. Відповідач не спростувала показів свідка [PERSON] , який у судовому засіданні вказав, що сторони повідомили його, що «вони купили собі пральну машинку», жодних посилань на те, що це був подарунок матері, свідок не вказав. З огляду на викладене, доводи відповідача не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому підстави для відмови у задоволенні позову судом не встановлені. Питання про розподіл судового збору суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та стягує із відповідача на користь позивача судовий збір у сумі у сумі 1059 грн. 80 коп. (87, 5 % від задоволених позовних вимог) (а.с.123). Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу з позивача на користь відповідача суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із проведенням експертизи. Зі змісту ч.ч.1-2 ст. 134 ЦПК України вбачається, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Враховуючи, що у відзиві на позов відповідач не подавала попереднього розрахунку суми судових витрат, суд, відповідно до ч.2 ст. 134 ЦПК України, не вбачає підстав для їх стягнення. З огляду на викладене, заява [PERSON] про стягнення витрати на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягає.

Outcome: partial