Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

06.11.2025 до Гадяцького районного суду Полтавської області надійшов зазначений позов, відповідно до якого позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «СВЕА ФІНАНС» заборгованість за договором № 536432 від 26.12.2022 у розмірі 36032,00 грн, а також сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Вимоги за позовом вмотивовані тим, що 26.12.2022 між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №536432 в електронній формі, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредитні кошти, які зобов`язалася повернути та сплатити проценти за користування ним. Відповідно до умов кредитного договору сума кредиту становить 4000,00 грн; строк кредиту 28 днів; стандартна процентна ставка становить 2,2% в день та застосовується у межах строку кредиту. ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» свої зобов`язання за договором виконало та надало відповідачці кредитні кошти шляхом зарахування на платіжну картку, яка вказана нею під час укладення договору. Відповідачка свої зобов`язання за вказаним договором не виконала, в зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 36032,00 грн, з них: 4000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 32032,00 грн заборгованість за процентами. На підставі договору факторингу право грошової вимоги по вказаному кредитному договору перейшло до ТОВ «СВЕА ФІНАНС», що і стало підставою для звернення до суду. 11.11.2025 ухвалою судді Гадяцького районного суду Полтавської області справу передано за підсудністю до Охтирського міськрайонного суду Сумської області. 04.12.2025 ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. 25.12.2025 представником відповідачки подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що стороною позивача не надано доказів того, що відповідачці був надісланий одноразовий ідентифікатор, яким повинен був підписаний кредитний договір, що електронний підпис належить саме відповідачці. Також не надано доказів на підтвердження реєстрації відповідачки в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання логіну та паролю в даній системі, подання заявки на отримання кредиту, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договору. Окрім того, позивачем не доведено переказ кредитних коштів на рахунок відповідачки. Також сторона відповідача вважає, що пункти кредитного договору щодо встановлення процентної ставки у розмірі 1,43% та 2,2% є несправедливими у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника. Тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив розглянути справу без його участі. Представник відповідачки у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, доповнивши, що позивачем не дотримано вимоги ст. 100 ЦПК України з приводу подання електронних доказів, не надано доказів на підтвердження факту підписання відповідачкою договору саме такого змісту, який подано до суду, направлення примірника цього договору на адресу відповідачки та у матеріалах справи відсутнє підтвердження повідомлення відповідачки про відступлення права вимоги первісним кредитором. Крім того, на переконання представника відповідачки, у матеріалах справи відсутні документи на підтвердження повноважень представника позивача. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника відповідачки, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Установлено, що 26.12.2022 між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» №536432, за умовами якого товариство надає споживачу кредит на суму 4000,00 грн, а споживач зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним (а.с. 9-20). Згідно з п. 1.4 договору строк кредиту 365 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 28 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за довго ром про споживчий кредит (Графік платежів), що є додатком №1 до цього договору. Відповідно до п. 1.5 договору тип процентної ставки фіксована, стандартна процентна ставка становить 2,2% в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору. Знижена процентна ставка становить 1,43% в день та застосовується, якщо споживач до 23.01.2023 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу або здійснить часткове дострокове повернення кредиту. Згідно з п. 2.1, п. 2.2 договору кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжної картки № [NUMBER] . Суму кредиту (його частину) товариство перераховує протягом двох календарних днів з моменту укладення цього договору. Дати надання кредиту: 26.12.2022 або 27.12.2022. Пунктом 5.1 договору визначено, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включено із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з Графіком платежів, крім випадку, визначеного в п. 5.3 договору. Договір укладено та підписано сторонами в електронній формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт. [PERSON] договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором 26.12.2022 об 11:13:28. Також 26.12.2022 [PERSON] підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором додаток №1 та №2 до договору Графік платежів та Інформаційне повідомлення від споживача фінансових послуг (а.с. 19 зворот 20, 23). До укладення кредитного договору, 26.12.2022 об 11:13:27 [PERSON] підписано також Паспорт споживчого кредиту, в якому їй була надана інформація щодо умов кредитування (а.с. 21-22). Згідно з вимогами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. В ч. 1 ст. 1054 ЦК України зазначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Положеннями ст. 207 ЦК України встановлено загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За приписами ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. За приписами ч. 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. В ч.ч. 4, 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно з вимогами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 09.09.2020 у справі №732/670/19. Згідно з вимогами ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. В ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. За приписами ч. 1 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Матеріалами справи підтверджується, що договір про надання споживчого кредиту №536432 від 26.12.2022 укладено в електронній формі, що відповідає положенням ст. 207 ЦК України із застосуванням норм Закону України «Про електронну комерцію» та підписаний сторонами, відповідно до вимог ст. 12 вказаного Закону, а саме: кредитодавцем засвідчено кваліфікованою електронною печаткою, а позичальником за допомогою одноразового ідентифікатору із позначкою часу. Ідентифікація позичальника як споживача фінансових послуг на веб-сайті Товариства проведена відповідно до вимог закону, оскільки [PERSON] передала кредитору персональні дані паспорта, ідентифікаційного номера, дані банківської картки, на яку слід перерахувати кошти, адресу проживання. З наведеного вбачається, що договір №536432 від 26.12.2022 було укладено з [PERSON] у спосіб подання згоди відповідачки на надання їй відповідної суми грошових коштів. Вказані дії сторін не суперечать загальним засадам цивільного законодавства щодо способу укладання договору, а, відтак, породжували відповідні договірні зобов`язання для сторін по справі. Таким чином, позивачем надано належні та допустимі докази укладення кредитного договору з [PERSON] ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» виконано свої зобов`язання за договором та перерахувало на картку № [NUMBER] , номер якої надано йому позичальником та вказана у кредитному договорі, кредитні кошти в сумі 4000,00 грн, що підтверджується листом ТОВ «ПЕЙТЕК» від 12.09.2025 №20250912-1554 (а.с. 41). Доказів того, що банківська картка з відповідним номером [PERSON] не належить, матеріали справи не містять, стороною відповідача в порядку, визначеному ЦПК України, це не спростовано. Суд критично оцінює доводи представника відповідачки, що договір про надання кредиту від 26.12.2022 не підписаний відповідачкою електронним підписом, або підписаний не у тій редакції, а тому правочин є не вчиненим та таким, що не породжує для відповідачки прав та обов`язків, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються фактом перерахунку на рахунок відповідачки 26.12.2022 коштів у розмірі 4000 грн. Інших підстав перерахування таких коштів на рахунок [PERSON] перед судом не наведено. 11.01.2024 між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» як клієнтом та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (після перейменування - ТОВ «СВЕА ФІНАНС») як фактором укладено договір факторингу №01.02-95/24, на підставі якого ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» відступило ТОВ «СВЕА ФІНАНС» права грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором №536432 від 26.12.2022, укладеним з [PERSON] , у розмірі 36032,00 грн, з яких: 4000,00 грн залишок по тілу кредиту, 32032,00 грн залишок за відсотками (а.с. 42-57). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. За приписами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). В ст. 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. В постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18) викладено висновок про те, що тлумачення статті 516, частини другої статті517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом у справі № 761/1543/20, провадження № 61 - 10389св21 від 23.02.2022, справа № 639/86/17, провадження № 61-5039 св21 від 19.01.2022, справа № 554/8549/15-ц, провадження № 61-18460св20 від 14.07.2021. Оскільки, ТОВ «СВЕА ФІНАНС» на підставі договору факторингу набуло право вимоги за кредитним договором №536432 від 26.12.2022, тому у позивача, як нового кредитора, виникло право вимоги повернення кредиту у зв`язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] взятих на себе зобов`язань шляхом стягнення заборгованості за цим договором. Доказів про визнання договору факторингу недійсними чи погашення боргу первісному кредитору матеріали справи не містять. Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» станом на 11.01.2024 заборгованість [PERSON] за кредитним договором №536432 від 26.12.2022 становила 36032,00 грн, з яких: 4000,00 грн заборгованість за основною сумою боргу, 32032,00 грн заборгованість за відсотками (а.с. 34-40). Розмір заборгованості та розрахунок заборгованості відповідачкою не спростовані належними допустимими доказами. При цьому, суд вважає неспроможними доводи сторони відповідача про несправедливість умов укладеного договору в частині розміру відсотків за користування кредитними коштами, оскільки відповідачка із вимогами про визнання умов договору недійсним у частині визначення розміру процентів у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» не зверталася, а відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що зміст зобов`язання в наведеному договорі викладено досить зрозуміло що дає підстави для висновку про те, що волевиявлення сторін договору зводилося до отримання коштів, які позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю. Відповідачка ознайомилася з наданою у договорі інформацією, що засвідчила електронним підписом, вибрала та погодилася з конкретними умовами щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та уклала кредитний договір підписавши його особистим електронним підписом, відтвореним шляхом використання позивальником одноразового ідентифікатора. Тобто, таким чином висловила своє волевиявлення щодо укладення договору надання споживчого кредиту за конкретних умов, зокрема, й щодо розміру процентів за користування кредитними коштами. Проценти, передбачені умовами кредитного договору, які просить стягнути позивач на свою користь, за своєю суттю є платою за користування кредитом, а не компенсацією у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, правові висновки, на які посилається представник відповідачки у відзиві на позов, викладені у постановах від 15 лютого 2023 року у справі №920/437/22, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, від 31 серпня 2022 року у справі 202/5330/19, від 08 лютого 2018 року у справі №552/2819/16-ц не є релевантними та не підлягають застосування в даній судовій справі. Відповідачка заперечуючи факт укладення договору (факт його підписання) не надала суду доказів на підтвердження того, що її особисті дані незаконно використали шахрайським шляхом, зламали електронний кабінет, інший месенджер, що вона з цього приводу зверталася до правоохоронних органів та за даним фактом відкрито кримінальне провадження і вона визнана потерпілою. Натомість, суду окрім копій електронних доказів (паперових копій) надано докази перерахування коштів на платіжну карту відповідачки та розрахунок заборгованості, які відповідачкою не спростовані, клопотань про витребування у позивача оригіналів електронних доказів стороною відповідача не заявлялося, як то передбачено ст. 100 ЦПК України. При цьому судом не ставиться під сумнів відповідність поданої паперової копії оригіналу. Щодо доводів представника відповідачки про відсутність повноважень представника позивача, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.3 ст. 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Згідно з положеннями ч.2 ст. 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. Документом, що підтверджує повноваження представника є довіреність фізичної або юридичної особи (ст. 62 ЦПК). З огляду на те, що зазначена справа є справою незаначної складності та відноситься до малозначних справ, тому представником у такій справі, відповідно до вимог чинного цивільно-процесуального законодавства України, може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, повноваження якої підтверджені довіреністю юридичної особи ( а.с. 68). Інші доводи сторони відповідача не спростовують встановлені судом фактичні обставини, зокрема, факт укладення відповідачкою кредитного договору 26.12.2022 з ТОВ «Селфі Кредит», отримання кредитних коштів у розмірі 4000,00 грн. та невиконання нею взяти на себе зобов`язань. В п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц. При цьому приймає до уваги, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку, як окремо, так і в їх сукупності, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, за наявності доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог та за відсутності доказів на спростування заперечень відповідачки, суд приходить до висновку, що докази позивача є більш вірогідними на підтвердження існування договірних відносин, ніж твердження про їх відсутність, які, на думку суду, направлені на уникнення від виконання кредитних зобов`язань, а отже наявні правові підстави для задоволення позовних вимог. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України та заважаючи на задоволення позовних вимог, з відповідачки підлягають стягненню судові витрати, відповідно до положень Глави 8 ЦПК України, у розмірі 2422,40 грн.

Outcome: approved