Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

І. Позиції сторін Аргументи позивача 30 вересня 2025 року до суду засобами через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшла позовна заява [PERSON] , подана 29 вересня 2025 року адвокатом Завальнюком Д.Ю., до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов обґрунтований тим, що: - з 04 жовтня 2008 року до 10 листопада 2024 року позивач і відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі; - під час перебування в шлюбі позивач і відповідачка набули за спільні кошти квартиру [ADDRESS] (далі також - квартира); - право власності на квартиру зареєстроване за [PERSON] ; - про поділ квартири в позасудовому порядку позивач і відповідачка не домовилися. У підготовче засідання позивач та його представник не з`явилися, про дату, час і місце підготовчого засідання були повідомлені належним чином. Позиція відповідачки [PERSON] позов визнала повністю. 09 січня 2026 року на електронну пошту суду надійшла заява відповідачки про визнання позову в повному обсязі. У підготовче засідання відповідачка не з`явилася. 19 січня 2026 року до початку підготовчого засідання представник відповідачки, адвокатка Капалкіна І.О., подала заяву про розгляд справи без її участі та участі відповідачки. ІІ. Процесуальні дії суду 06 жовтня 2025 року суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху, зобов`язавши позивача уточнити позовні вимоги та надати докази надсилання додатків до позову на адресу відповідачки в повному обсязі. 17 листопада 2025 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій визначив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 19 січня 2026 року. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з неявкою в підготовче засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Обставини, які встановив суд 05 жовтня 2024 року Святошинський районний суд міста Києва ухвалив рішення, згідно з яким розірвав шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 04.10.2008. (а.с. 10). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 442137068 від 04.09.2025 власником квартири є [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві 24.09.2015; дата державної реєстрації: 08.09.2015 (а.с. 11). ІV. Мотиви суду Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України. Одним зі способів захисту цивільних прав, згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частина друга цієї ж статті визначає, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21.11.2018. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна за змістом норма закріплена у ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві (частина перша статті 206 ЦПК України). Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. V. Оцінка і висновки суду У справі, що розглядається: - за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] набули у власність квартиру [ADDRESS] ; право власності на квартиру зареєстроване за [PERSON] ; - в силу приписів ст. 60, 61, 63 СК України квартира належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності; - доказів укладення шлюбного договору між сторонами, а так само доказів наявності будь-яких інших домовленостей щодо квартири матеріали справи не містять; отже, частки сторін у праві власності на квартиру є рівними, тому, кожній [PERSON] та [PERSON] належить по 1/2 (одній другій) частці у праві власності на квартиру; - відповідачка позов визнала повністю. Таке визнання, на думку суду, не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З огляду на викладене, суд задовольняє позов повністю. VІ. Судові витрати Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач при поданні позову сплатила судовий збір у сумі 12 112,00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» № 1.3300907901.1 від 29.09.2025 (а.с. 1) та платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» № 1.397847541.1 від 12.11.2025 (а.с. 24) Доказів понесення інших судових витрат сторони у справі не надали. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки сторони не заявляли вимоги щодо відшкодування судових витрат, суд не вирішує питання їх розподілу. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved