Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

У лютому 2025 року представник позивача [PERSON] - адвокат Веліканов К.С. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 04 червня 2011 року між громадянкою України [PERSON] [INFO] та громадянином України [PERSON] укладений шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 109. При укладенні шлюбу дружина взяла прізвище « [PERSON] ». Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.11.2024р. у справі № 759/19869/24 шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано. За час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем набуто в спільну сумісну власність квартиру загальною площею 91,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 340 004,00 грн. При цьому, вказану квартиру набуто за кошти позивача, які є її особистою приватною власністю, що підтверджується, зокрема, показами свідків. У зв`язку з чим, позивач просить визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру загальною площею 91,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 185093532224. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Козак І.А. від 06.02.2025 року у справі відкрито провадження та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження і розпочато підготовче провадження. 20.08.2025 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Соборука Ю.Ф. до суду надійшла заява про визнання позову, у якій представник зазначив про визнання відповідачем заявлених позовних вимог в повному обсязі та не заперечував проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. 10.09.2025 року представник позивача [PERSON] адвокат Веліканов К. С. через канцелярію суду подав заяву про закриття підготовчого провадження та призначення цивільної справи № 369/2270/25 до розгляду по суті. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.09.2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні на 15 жовтня 2025 року о 16 год 10 хв, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. 03.11.2025 року представник позивача [PERSON] адвокат Веліканов К. С. подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача. Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до вимог частини 1, 3 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до висновку сформованого в постановах Верховного суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16 у разі визнання позову відповідачем повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для визнання позову. Суд вважає, що не досліджуючи інших обставин у цій справі, суд позбавлений можливості достеменно встановити обставини, які вказують на відсутність порушення закону або прав, інтересів інших осіб, а тому, враховуючи, вказане, суд зазначає, що повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.11.2024р. у справі № 759/19869/24 шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано. За час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем набуто в спільну сумісну власність квартиру загальною площею 91,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 340 004,00 грн. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири від 18.10.2013 року, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладено між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. До матеріалів справи додано заяву від 31.05.2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М., від громадянина [PERSON] , який підтвердив факт отримання від громадянина [PERSON] грошових коштів, за договором купівлі-продажу квартири, укладеного та посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. від 18.10.2013 року. Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.10.2013 року, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , належить відповідачу [PERSON] . Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). Згідно із частинами 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Звертаючись до суду з цим позовом, позивач не посилається на обставини, які б давали підстави вважати. що її права на володіння, користування або розпорядження майном порушуються, не визнається або оспорюється відповідачем [PERSON] . Свої вимоги щодо порушення, невизнання або оспорення її прав з боку відповідача не обґрунтувала. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування фактів позбавлення відповідачем позивачки можливості здійснювати своє право володіння та користування спірним майном, останньою, у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано. Зміст заяви представника [PERSON] - адвоката Соборука Ю.Ф., яку він направив до суду, не свідчить про невизнання ним прав [PERSON] на це майно. Також відсутні будь-які докази того, що вирішення в позасудовому порядку належності майна є неможливим. У матеріалах справи відсутні докази неправомірності укладеного правочину. Зважаючи на встановлені обставини, те, що позивач не надав беззаперечних доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, а по суті жодного доказу вкладення лише особистих коштів, позовні вимоги обгрунтовувались лише визнанням позову. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позов про поділ спільного майна є необгрунтованим, а тому задоволенню не підлягає. В порядку ст. 141 ЦПК України, суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed