Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

Позивач 14 квітня 2025 року звернувся до Новокодацького районного суду міста Дніпра з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування кімнатою [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що кімната [ADDRESS] перебуває в комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради. В зазначеній кімнаті зареєстровані відповідачі. З 01 січня 2024 року був відкритий особовий рахунок на ім`я [PERSON] № [NUMBER] та за вказаним рахунком було призупинено надання послуг з електропостачання у зв`язку з наявністю боргу в сумі 18 217,40 грн. Відповідачі понад шість місяців не проживають за даною адресою. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 11 квітня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 12 вересня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача письмово просила справу розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи КП «Жилсервіс-5» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі відповідно до чинного законодавства. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що будівля гуртожитку за адресою: [ADDRESS] перебуває в комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради (а.с. 16-17). В зазначеній у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8-10). З 01 січня 2024 року особовий рахунок № [NUMBER] у КП «Жилсервіс-5» ДМР закритий та призупинені послуги електропостачання, борг складає 18 217,40 грн. (а.с. 7). Згідно з актами від 25 липня 2024 року, 06 листопада 2024 року та від 19 лютого 2025 року відповідачі у кімнаті [ADDRESS] не проживають понад три роки, кімната опечатана (а.с. 13-15). Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло, відповідно до якого ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Відповідно до частини 1 статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Виходячи з вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин. Надані позивачем докази свідчать про тривале, більше шести місяців, не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні. Також під час розгляду справи судом не здобуто жодних доказів про поважність причин не проживання відповідача у спірному приміщення протягом вказаного часу. Суд вказує, що тривалість відсутності відповідача у вказаному житловому приміщенні, не подання суду доказів щодо поважності причин такого тривалої відсутності за своїм місцем реєстрації, об`єктивно свідчить про зміну постійного місця проживання такого учасника справи, а тому визнання такої особи такою, що втратила права користування спірним жилим приміщенням не суперечить закону та відповідає нормам ст. ст. 71, 72 ЖК України. Таким чином, вказана вимога позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. покладається на відповідачів у рівних частках. На підставі викладеного та

Outcome: approved