Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перепелиця Надія Дмитрівна про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що квартира [ADDRESS] належала його батькам та була набута батьком на підставі договору дарування від 15.01.1993, укладеного з Акціонерним товариством «Фірма «Торговий дім» (далі - АТ «Фірма «Торговий дім»). Його батько був засновником та акціонером цього Акціонерного товариства, працював у товаристві з 1990 року по 2002 рік головним керуючим та заступником голови правління. Спірну квартиру батько отримав від товариства як винагороду (оплату) за свою працю на цьому підприємстві. З метою мінімізації сплати працівниками податків, які б вони мали сплатити самостійно при купівлі квартир, АТ «Фірма «Торговий дім» купувала квартири на ім`я фірми, а потім за договорами дарування передавала їх у власність своєму керівництву, заощаджуючи при цьому кошти підприємства та його власників. Отже, передача квартири за договорами дарування не була безоплатною, оскільки фактично фірма передавала квартиру своєму працівнику за оплатним договором на пільгових умовах. Набуття батьком квартири за договором дарування - це купівля квартири за зароблені ним кошти. Сторони приховали під договором дарування квартири іншу угоду - передачу у власність квартири на платній основі, що фактично є договором купівлі-продажу, який породжує інші правові наслідки для набувача квартири, оскільки в такому випадку квартира є власністю подружжя, як майно набуте під час шлюбу. До цих правовідносин повинні застосовуватись наслідки укладання саме цього правочину. З 02.11.1986 його батько перебував у шлюбі з [PERSON] . Після придбання квартири в ній був зроблений ремонт, а в листопаді 1993 року він з батьками заселився в квартиру та постійно проживає в ній до теперішнього часу. [INFO] померла його матір, після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої, поміж іншого, увійшло право власності на 1/2 частку квартира [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги були він, його батько та дід - батько матері [PERSON] . Батько відмовився від прийняття спадщини на його користь, а дід спадщину не прийняв. Отже, він прийняв спадкове майно, але не отримав на нього свідоцтво про право на спадщину. У спірній квартирі з листопада 1993 року проживає [PERSON] , а з 2010 року його дружина та діти, які у них народились. Як власник частки квартири він несе витрати по її утриманню. [INFO] помер його батько [PERSON] , після смерті його за прийняттям спадщини звернулись він та батькова матір [PERSON] . Отже, як спадкоємець він набув право власності на половину частку спірної квартири. Просив: визнати удаваним договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 15.01.1993 за реєстровим №5-548, застосувавши до правовідносин сторін правочину правила, що регулюють правовідносини договору купівлі-продажу; визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідачки на його користь судові витрати. 15.03.2023 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та витребувано докази. 08.02.2024 постановлено ухвалу про залучення співвідповідача до участі в справі. 29.07.2024 постановлено ухвалу про витребування доказів. 06.11.2024 постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідачі своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались. Позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перепелиця Н.Д. в судове засідання не з`явились, проте їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Представник позивача [PERSON] підтримала позов. Відповідач [PERSON] та представника відповідача [PERSON] заперечували проти позову. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] - це його товариш з 1984 року, вони разом працювали в АТ «Фірма «Торговий дім» з 1991 по 1993 рік. [PERSON] працював у товаристві з 1989 по 2022 рік головним керуючим та заступником голови правління. Він (свідок) працював юрисконсультом, а потім, приблизно у 1992 році, заступником комерційного директора. Фірма успішно розвивалась. В той час була інфляція і поширені бартерні операції. Правління фірми вирішило мотивувати працівників та забезпечити спеціалістів житлом. Правління вирішило купити квартири працівникам за рахунок фірми, а потім за договорами дарування передавало такі квартири. [PERSON] отримав квартиру за договором дарування, оскільки виконав великий обсяг операційної роботи. Цей договір дарування квартири був укладений десь у 1993 році. Підбором квартири займалась [PERSON] - дружина [PERSON] . Це однозначно був договір дарування. АТ «Фірма «Торговий дім» всім працівникам дарувало квартири. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 02.11.1986 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 02.11.1986 серії [NUMBER] . [PERSON] народився [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 08.09.1987 серії [NUMBER] . Згідно даних трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] у період з 01.12.1990 по 08.07.2002 перебував у трудових відносинах з АТ «Фірма «Торговий дім». 15.01.1993 між АТ «Фірма «Торговий дім» та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] . Цей договір був посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 15.01.1993 за реєстровим №5-548. За умовами договору від 15.01.1993 [PERSON] прийняв в дар спірну квартиру, яка належала АТ «Фірма «Торговий дім» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Восьмою київською державною нотаріальною конторою 10.07.1992 за реєстровим №1у-158 та зареєстрованого в Київському міськбюро техінвентаризації 11.08.1992 за №35216. Зазначені обставини підтверджуються копією дублікату договору 15.01.1993 з реєстровим №5-548. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 03.01.1995 серії [NUMBER] . 09.04.1998 позивач отримав у державного нотаріуса Третьої київської державної нотаріальної контори Яценко О.С. свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері на спадкове майно - 1/3 частку квартири [ADDRESS] . 20.08.1998 БТІ був вчинений реєстраційний напис про реєстрацію за позивачем права власності на вищезазначене спадкове майно. АТ «Фірма «Торговий дім», яке було перереєстроване у ВАТ «Торгівля та інвестиції», припинило діяльність 23.09.2005, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18.01.2023 та листом Подільської РДА від 13.09.2024 №106-7604.. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 16.05.2022 серії [NUMBER] . 27.06.2022 приватним нотаріусом Перепелицею Н.Д. зареєстровано спадкову справу №69415187 (номер у нотаріуса 06/2022) після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , що підтверджується копією витягу від 27.06.2022 №69311020. За адресою: [ADDRESS] , сплачувались послуги за утримання будинків та прибудинкової території, водопостачання, опалення, газ тощо. [PERSON] з 08.11.1997 зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується даними паспорту серії [NUMBER] , виданого на ім`я позивача. [PERSON] з 1994 року по теперішній час проживає в квартирі [ADDRESS] , разом з ним в цій квартирі проживають члени його сім`ї, про що мешканцями будинку складений акт від 11.01.2023. Згідно даних спадкової справи №06/2022 після смерті [PERSON] з заявами про прийняття спадщини звернулись його матір [PERSON] (заява від 27.06.2022), [PERSON] (заява від 09.08.2022) та [PERSON] (заява від 17.08.2022). 09.08.2022 [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини на користь своєї дочки - рідної сестри померлого [PERSON] , про що склала відповідну заяву. Щодо позовних вимог, заявлених до відповідача [PERSON] , суд відзначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з частинами 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно з частинами першою-другою ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Суд зауважує, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Проте, оскільки [PERSON] як спадкоємець відмовилась від прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , на користь [PERSON] , то [PERSON] не є учасником спадкових правовідносин, а за заявленими позивачем вимогами має відповідати виключно [PERSON] . Суд відзначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. При цьому суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Відтак, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в його задоволенні. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] є неналежним відповідачем у цій справі та не може відповідати за вимогами, заявленими в позові, оскільки належним відповідачем в даному випадку є [PERSON] , яка є учасником спадкових правовідносин і претендує на частку спірного спадкового майна, яким є квартира [ADDRESS] Оскільки позов пред`явлений до неналежного відповідача, суд відмовляє у задоволенні тих вимог, які заявлені до [PERSON] . Щодо позовних вимог, заявлених до [PERSON] , суд відзначає наступне. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 41 ЦК України (в редакції, що виникла на момент спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Частиною другою статті 58 ЦК України (в редакції, що виникла на момент спірних правовідносин) встановлено, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 224 ЦК України (в редакції, що виникла на момент спірних правовідносин). Відповідно до частин першої-другої статті 243 ЦК України (в редакції, що виникла на момент спірних правовідносин) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до частини першої статті 244 ЦК України (в редакції, що виникла на момент спірних правовідносин) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За приписами статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Позивач стверджує, що оспорюваний ним правочин, фактично був договором купівлі-продажу спірної квартири, а квартира є спільним сумісним майном подружжя. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed