Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом та просив визнати за ним право користування житлом - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] був виданий виконавчим комітетом Орджонікідзевської районної Ради депутатів трудящих ордер № 157160 від 01 грудня 1965 року на вселення його сім`ї у квартиру [ADDRESS] . Право на вселення у квартиру отримали - [PERSON] , як основний наймач, його дружина [PERSON] , їх син [PERSON] та їх дочка [PERSON] . Основний наймач [PERSON] , помер [INFO] . [PERSON] , не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, [INFO] народила сина - [PERSON] . 25 вересня 1990 року, [PERSON] , зареєструвала у м. Харкові шлюб із [PERSON] та змінила своє дівоче прізвище на « [PERSON] ». [PERSON] помер [INFO] . Син основного наймача - [PERSON] помер [INFO] . Станом на 02.04.2007 року, у квартирі були зареєстровані та проживали: [PERSON] , її дочка - [PERSON] та онук - [PERSON] . У 2013 року позивач познайомився із [PERSON] , і з 2015 року він почав проживати разом однією сім`єю із [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . При цьому позивач був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Щоб бути ближчим до сім`ї, позивач змінив роботу і працевлаштувався у 2015 році на роботу до дільниці № 2 філії Орджонікідзевського району КП «Харківблагоустрій». [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] , з якою позивач проживав як подружжя без реєстрації шлюбу, померла [INFO] . Позивач продовжує проживати у даній квартирі, а єдиний зареєстрований у квартирі син [PERSON] - [PERSON] не проживає у квартирі понад останніх п`ять років. Факт не проживання позивача за адресою реєстрації місця проживання підтверджується Актом обстеження соціально-побутових умов від 19.09.2024 року, згідно із яким встановлено, що він проживає за іншою адресою, а в будинку [ADDRESS] проживає [PERSON] . У 2015 році позивач був вселений до квартири [ADDRESS] , без належної реєстрації місця проживання, за згодою його цивільної дружини - [PERSON] , її матері [PERSON] та сина - [PERSON] , постійно прожив у ній та вони вели разом спільне господарство. Дана квартира не є приватизованою. Позивач не є власником інших житлових приміщень. Ухвалою суду від 20 червня 2025 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18 листопада 2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Про причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідачами у встановлений судом строк відзиви на позовну заяву не подавалися. Позивач та його представник, просили розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених відповідачів. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві. Просили позов задовольнити. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, показання позивача [PERSON] , свідків: [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] , станом на 16.06.2025 зареєстрований відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Спірне житло належить територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради. Житло було надано в користування [PERSON] . Вселився він до нього на підставі ордеру на вселення його та членів його сім`ї, виданого виконавчим комітетом Орджонікідзевської районної Ради депутатів трудящих м. Харкова за № 157160 від 01 грудня 1965 року. Право на вселення у квартиру отримали - [PERSON] , як основний наймач, його дружина [PERSON] , їх син [PERSON] та їх дочка [PERSON] . Основний наймач [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Його дочка - [PERSON] , [INFO] , не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, [INFO] народила сина - [PERSON] , і запис про батька дитини внесений зі слів матері, що підтверджується свідоцтвом про народження та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 00051519066 від 30.05.2025 року. 25 вересня 1990 року, [PERSON] зареєструвала у м. Харкові шлюб із [PERSON] та змінила своє дівоче прізвище на « [PERSON] », що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану № 00051509197 від 30.05.2025 року. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Син основного наймача - [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Відповідно до показань свідків [PERSON] , [PERSON] , та наявних матеріалів справи позивач мешкає у спірному житлі з 2015 року, оселився як співмешканець дочки померлого наймача, [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] »). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Станом на 2007 рік, у квартирі були зареєстровані та проживали: [PERSON] , її дочка - [PERSON] та син [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується довідкою № 86 про зареєстрованих осіб, виданою 02.04.2007 року дільницею №47 Орджонікідзевської філії КП «Жилкомсервіс». Відповідно до відмітки у паспорті громадянина України, позивач з 21.05.1988 року і по цей час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Під час, допиту у якості свідка [PERSON] зазначив, що за місцем реєстрації його проживання на цей час проживає його рідна сестра [PERSON] . [PERSON] продовжує проживати у спірній квартирі, а єдиний зареєстрований у квартирі [PERSON] не проживає у квартирі понад останніх п`ять років. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною четвертою статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частинами першою та другою статті 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. За змістом ч. 2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з частинами першою та другою статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Слід зазначити, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (частина друга статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Фізична особа незалежно від наявності зареєстрованого місця проживання (місця реєстрації) має можливість на здійснення своїх прав та інтересів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року в справі № 761/40889/20 (провадження № 61-14588св21). Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність вмотивованої відмови виконавчого органу місцевого самоврядування, в контексті положень статті 106 ЖК України, не позбавляє права особи звернутися за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права до суду, та не є підставою для залишення позову без задоволення (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 року в справі № 686/15695/15-ц (провадження № 61-344св18). Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року в справі № 682/933/16-ц (провадження № 61-3248св18), для визнання наймачем на підставі статті 106 ЖК України іншого члена сім`ї необхідно щоб попередній член сім`ї мав правовий статус «наймача». Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. При цьому на вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей не потрібно письмової згоди всіх членів сім`ї, які проживають разом з наймачем. Відповідно до постанови Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №199/10302/14-ц Касаційний цивільний суд зазначив, що навіть установлений судом факт спільного проживання в спірній квартирі позивача разом з наймачем квартири, не свідчить про дотримання передбачених законом правил про вселення у спірну квартиру і набуття права користування нею. Крім того, за змістом статті 65 ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Таке тлумачення вказаної норми закону Верховний Суд виклав в постановах від 01 вересня 2021 року в справі №641/7103/19 (провадження №61-6885св20), від 12 квітня 2021 року в справі №127/26104/18 (провадження № 61-23331св19), від 03 лютого 2021 року в справі № 643/3624/16 (провадження №61-5000св19). Частиною другою статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Відтак, у зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Суду не надано доказів того, що після смерті [PERSON] , якому видавався ордер на вселення в спірну квартиру, членами його сім`ї, проживаючими у квартирі, укладалися договори найму і хтось з них визнавався основним наймачем, як не надано доказів, що позивач вселився до житла з дотриманням встановленого порядку при вселенні та наявності згоди на це всіх осіб, які мали право користуватися ним, а також власника житла. Також суду не надано доказів того, що характер відносин між позивачем та мешканцями спірної квартири на час його вселення та проживання був притаманний сімейним відносинам. Окрім того, наявність реєстрації місця проживання позивача в будинку [ADDRESS] , дає суду підстави прийти до висновку, що позивач утримує за собою право проживання у цьому житловому приміщенні. Що стосується доказів з приводу придбання позивачем акрилової ванни у 2016 році, пластику у 2017 році, і доставки їх на адресу спірної квартири, акта повторної перевірки та прочищення димових і вентиляційних каналів від 04.09.2018 року, договору № 94200727000 про надання споживчого кредиту від 08.12.2017 року, який укладений між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк» на придбання холодильника Атлант МХ 2822, у якому зазначено місце фактичного проживання позичальника [PERSON] [ADDRESS] , і інших документів наявних у справі та показань допитаних під час судового розгляду свідків, суд зазначає, що вказані докази лише підтверджують, що позивач оселився у квартирі з дозволу [PERSON] - дочки [PERSON] , який був основним наймачем і помер [INFO] . Отже, вимоги позову про визнання за позивачем права користування квартирою є необґрунтованими, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, у даній справі у задоволенні позовних вимог відмовлено, тому судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed