Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до Макарівського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] (далі відповідачка) про розірвання шлюбу, в якому вказав, що між ним та відповідачкою 24.01.1998 року укладено шлюб, зареєстрований Плахтянською сільською радою Макарівського району Київської області, актовий запис №1. Від спільного шлюбу подружжя мають двох повнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Протягом останнього часу стосунки у подружжя поступово погіршувались, в результаті чого між ними зникло взаєморозуміння. Будь-які спроби в свій час примиритися не дали бажаних результатів, оскільки у сторін різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Тому, позивач категорично заперечує проти збереження шлюбу, та вважає, що примирення між ними неможливе. Тож, позивач просить суд розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою, який було зареєстровано 24 січня 1998 року за №1, та про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 24.01.1998 року. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 13.11.2025 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (а.с.19). Копію ухвали суду від 13.11.2025 року, яка була надіслана відповідачці на адресу реєстрації (а.с.20, 18), поштове відправлення відповідачка отримала 02.12.2025 року, про що свідчить відмітка про отримання в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення №R067043695506 (а.с.22). 09.12.2025 року від відповідачки [PERSON] надійшла заява, в якій підтвердила фактичні обставини викладені у позовній заяві, а також не заперечила проти розірвання шлюбу із позивачем (а.с.23). Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що 24.01.1998 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , Плахтянською сільською радою Макарівського району Київської області зареєстровано шлюб, актовий запис №1; прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка « [PERSON] » та дружини « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 24.01.1998 року (а.с.15). Як вказав позивач, а відповідачка визнала, що протягом останнього часу стосунки у подружжя поступово погіршувались, в результаті чого між ними зникло взаєморозуміння. Будь-які спроби в свій час примиритися не дали бажаних результатів, оскільки у сторін різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Тому, подружжя категорично заперечує проти збереження шлюбу, та вважають, що примирення між ними неможливе. Між сторонами склались правовідносини, які регулюються СК України. Так, статтями 104, 110, 112 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 11.06.2019 року у справі №605/434/18, а висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Приймаючи визнання відповідачкою позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам обох з подружжя. Щодо розподілу судових витрат. Згідно із ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене та відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн, слід стягнути з відповідачки на користь позивача. При цьому решту 605,60 грн, згідно із ст. 142 ЦПК України слід повернути позивачу з бюджету, оскільки відповідачка визнала позов. Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved