Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

В червні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.02.2012 позивач набув право власності на земельну ділянку площею 0,9900 га, кадастровий номер 3223186800:06:013:0031, яка розташована в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Твердохліб Г.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 324. Право власності на вказану земельну ділянку також підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 227679, виданого 31.07.2005 Обухівською районною державною адміністрацією Київської області на ім`я [PERSON] , на якому міститься відмітка нотаріуса про перехід права власності до [PERSON] . З метою реєстрації права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивач звернувся до державного реєстратора, однак останній повідомив, що право власності на земельну ділянку площею 0,9900 га, кадастровий номер 3223186800:06:013:0031 зареєстровано за відповідачем [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.10.2021, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Камінською І.М. 30.09.2021, тобто за день до продажу земельної ділянки відповідачу, державним реєстратором прав на нерухоме майно Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюном Д.С. зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,9900 га, кадастровий номер 3223186800:06:013:0031 за [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 227679, виданого 31.07.2008. З огляду на викладені обставини, позивач вважає, що протиправно позбавлений права власності на земельну ділянку внаслідок укладення між відповідачем [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу від 01.10.2021, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 01.07.2025 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 22.10.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила хоча про місце, дату та час судового засідання неодноразово повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання, шляхом направлення рекомендованих поштових відправлень, однак судові повістки не вручені під час доставки та повернуті до суду за закінченням терміну зберігання. Заяв, клопотань суду не подала. Відповідач відзив на позовну заяву у строк, встановлений ухвалою про відкриття провадження, до суду не подала, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Пунктом 99-1 «Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених постановою КМ України від 5 березня 2009 р. № 270, установлено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставлянням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що судова повістка відповідачці вручена. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, пояснення, заяви, клопотання суду не надала. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів і ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №227679, [PERSON] , на підставі розпорядження Обухівської райдержадміністрації № 577 від 22.04.2008, набула у власність земельну ділянку площею 0,9900 га, розташовану в адміністративних межах Піжгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3223186800:06:013:0031. Акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 010833100630. 02.02.2012 між [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] , по довіреності, посвідченій приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Лучковською Т.М. 13.10.2009 р. за № 5174 та [PERSON] , укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,9900 га, що знаходиться в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Твердохліб Г.Г. Зареєстровано в реєстрі за № 324. (далі - договір купівлі-продажу від 02.02.2012) Відповідно до ч. 1, 2, 6 ст.126 ЗК України ( в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 02.02.2012) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою. … При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід. Зазначені вимоги закону в повному обсязі дотримані, з наданої позивачем копії держаного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 227679 вбачається, що 02.02.2012 приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Твердохліб Г.Г. зробила у ньому запис про перехід права власності на земельну ділянку до [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.02.2012. При звернені до державного реєстратора, для реєстрації права власності на належну позивачу земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, йому стало відомо, що право власності на неї зареєстровано за відповідачем [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.10.2021. Проте позивач, як власник земельної ділянки з кадастровим номером 3223186800:06:013:0031, волю на відчуження цієї земельної ділянки не виявляв, жодного відповідного рішення з цього приводу не існує, право власності позивача на зазначені земельні ділянки в установленому законом порядку відповідно до вимог ст. 140 Земельного кодексу України не припинено. Відповідно до вимог ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Разом з тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 432851657 від 25.06.2025, власником земельної ділянки кадастровий номер 3223186800:06:013:0031, площею 0,99 га є [PERSON] ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2468874332120; дата державної: реєстрації 01.10.2021; державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Камінська І.М.; документи подані для державної реєстрації: договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер 4201, виданий 01.10.2021 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Камінська І.М.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 60724485 від 01.10.2021, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Камінська І.М. В матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.10.2021, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Камінською І.М. (далі договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01.10.2021) Згідно п. 1.1-1.5 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.10.2021, [PERSON] відчужила [PERSON] земельну ділянку розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, Підгірцівська сільська рада. Площа земельної ділянки - 0,9900 га. Цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Кадастровий номер земельної ділянки 3223186800:06:013:0031. В пункті 1.7 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.10.2021 зазначено, що право власності у продавця на земельну ділянку виникло на підставі державного акту серія ЯЖ №227679, виданого Управлінням земельних ресурсів у Обухівському районі Київської області від 31.07.2008 року, на підставі розпорядження Обухівської райдержадміністрації за № 577 від 22.04.2008 року. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.09.2021 року, номер запису про право власності: 44246462, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, № 277775902, виданою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Камінською І.М., 01.10.2021року. Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2468874332120. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 277519796 від 30.09.2021, право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3223186800:06:013:0031, площею 0,99 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, зареєстровано за [PERSON] ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2458874332120; підстава державної реєстрації: державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯЖ № 227679, виданий 31.07.2008, видавник: Управління земельних ресурсів у Обухівському районі Київської області; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 60690228 від 30.09.2021; держаний реєстратор Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюн Д.С. У статті 328ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ураховуючи, що відповідно до ст.328цього Кодексу набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту. Стаття 387ЦК України визначає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння. Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою («титулом»). Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому, незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Таким чином, в силу суті віндикаційного позову, лише власник майна може витребувати його від незаконно володіючої цим майном особи. Отже, відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому, суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у пункті 72 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц та пункті 100 постанови від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Оскільки спірне майно вибувало з власності [PERSON] поза його волею, через дії осіб, з якими він не перебував у зобов`язальних відносинах, то позивач є неволодіючим власником, який прагне повернути своє право власності з чужого незаконного володіння. За таких обставин, суд погоджується з обраним позивачем способом захисту шляхом звернення до суду з віндикаційним позовом. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 14Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Отже, за загальним правилом саме власнику належить правоможність вчинення правочинів, спрямованих на розпорядженням його майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Вимогами ч. 3 ст. 388 ЦК України також визначено, що у разі, якщо майно було набуто безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право його витребувати у добросовісного набувача у всіх випадках. Власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений незаконно. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовну презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17). Як уже зазначалося, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України). Зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння. Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою («титулом»). Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому, незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19, Постанова ВС від 23 листопада 2021 року, справа № 359/3373/16-ц). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2023 у справі № 373/326/17 вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у пункті 72 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц та пункті 100 постанови від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно. Позивачем послідовно доведено, що належна йому на праві власності земельна ділянка вибула з його законного володіння поза його волею. Таким чином, за положеннями зазначених правових норм власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужено попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статями 387 і 388 ЦК України. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду: -від 14.11.2018р. у справі № 183/1617/16, відповідно до яких власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункт 86). Окрім того, у цій же постанові сформульований висновок про те, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 116); -від 21.08.2019р. у справі № 911/3681/17, відповідно до яких власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункт 38). Таким чином, оскільки спірне майно вибувало з власності [PERSON] поза його волею, через дії осіб, з якими він не перебував у зобов`язальних відносинах, то позивач є неволодіючим власником, який прагне повернути своє право власності з чужого незаконного володіння. За таких обставин, суд погоджується з обраним позивачем способом захисту шляхом звернення до суду з віндикаційним позовом. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки позивачем доведено всі юридичні факти, які визначені статтями 387 і 388 ЦК України, зокрема: законність набуття права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, яка вибула з його володіння поза його волею та відсутність правових підстав у [PERSON] на відчуження спірної земельної ділянки, наявними є передбачені ст.ст. 387 і 388 ЦК України підстави для витребування від [PERSON] як останнього набувача на користь позивача [PERSON] . [PERSON] спірної земельної ділянки із незаконного володіння. Наведені позивачем факти свідчать про фактичну неправомірність передачі [PERSON] у приватну власність [PERSON] спірної земельної ділянки, оскільки незаконне вибуття спірної земельної ділянки у власність іншій особі без відчуження її власником або відмови власника від права власності на неї тощо, не може свідчити про наявність волі власника, у розумінні статті 388 ЦК України, на розпорядження спірним майном. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності в останнє, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призведе до ефективного захисту прав позивача, який є власником спірних земельних ділянок. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Тому слід зазначити, що заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 01 липня 2025 продовжують діяти протягом дев`яносто днів з дня набранням рішенням суду законної сили, або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved