Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Представник позивача ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 923749475 від 25.07.2021 року у розмірі 33515,40 грн. Крім того, позивач просить стягнути понесені судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.07.2021 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (первісний кредитор) та відповідачем [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено кредитний договір № 923749475 у формі електронного документа із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (MNV8H59S). Згідно з умовами договору, відповідач отримав кредит у розмірі 22 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності та платності. Позивач вказує на те, що право грошової вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» на підставі наступних договорів факторингу: 1. Від ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року (Реєстр прав вимоги № 157 від 26.10.2021 року). 2. Від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» за договором факторингу № 27/0524-01 від 27.05.2024 року. 3. Від ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» за договором факторингу № 04/06/25-Ю від 04.06.2025 року. Відповідач не виконав зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків, у зв`язку з чим станом на дату подання позову виникла заборгованість у сумі 33515,40 грн, з яких: 10625 грн - заборгованість за тілом кредиту та 22 890,40 грн. - заборгованість за несплаченими відсотками. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив, у яких просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що позивач не набув права вимоги у встановленому законом порядку. Відповідач наголошує, що договір факторингу № 28/1118-01 був укладений 28.11.2018 року, тоді як сам кредитний договір № 923749475 був укладений лише 25.07.2021 року, тобто через три роки. На думку відповідача, первісний кредитор не міг відступити право вимоги, яке ще не виникло на момент укладення договору факторингу. Відповідач вважає, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Крім того, відповідач зазначає, що позивач не довів факт перерахування коштів та не надав доказів повної оплати за договорами факторингу. Позивач надав відповідь на відзив у якому вважає заперечення відповідача [PERSON] необґрунтованими та просить суд їх відхилити, посилаючись на наступне: Щодо чинності договору факторингу, зазначив, що договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, укладений між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «Таліон Плюс», був чинним на момент виникнення та відступлення права вимоги. Строк дії цього договору неодноразово продовжувався додатковими угодами (№ 19, 26, 27, 31, 32) до 31 грудня 2024 року. Щодо моменту переходу права вимоги, позивач заперечує твердження відповідача про те, що право вимоги не могло бути передане за договором, укладеним раніше кредитного договору. Згідно з умовами договору факторингу (п. 2.1, 4.1), право вимоги переходить до фактора не в момент підписання самого договору, а в день підписання Сторонами відповідного Реєстру прав вимог. Хронологія відступлення по конкретному договору, наступна: Кредитний договір № 923749475 із [PERSON] був укладений 25.07.2021 року на суму 22000 грн. Право вимоги за ним було включено до Реєстру № 157 та передано ТОВ «Таліон Плюс» 26.10.2021 року. Таким чином, на момент підписання Реєстру та фактичного переходу права вимоги, заборгованість уже існувала, а не була майбутньою. Наступні переходи права вимоги від бувся 27.05.2024 року право вимоги перейшло від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на підставі Реєстру № 1 до договору факторингу № 27/0524-01. 04.06.2025 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» відступило це право позивачу - ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» згідно з договором № 04/06/25-Ю та відповідним Актом прийому-передачі Реєстру боржників. Щодо правової природи правочинів, позивач наголошує, що предметом укладених договорів є саме факторинг, а не просте відступлення права вимоги (цесія), що передбачає інше правове регулювання. Вказані договори є чинними, у судовому порядку недійсними не визнавалися, а тому, згідно зі ст. 204 ЦК України, діє презумпція їх правомірності. У запереченнях на відповідь на відзив, поданих відповідачем [PERSON] відповідач заперечує щодо набуття права вимоги, оскільки відповідач стверджує, що позивач ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» не набув права грошової вимоги за кредитним договором № 923749475 від 25.07.2021 року у встановленому законом порядку. Існує невідповідність договорів, договір факторингу № 28/1118-01, на який посилається позивач як на першоджерело переходу права вимоги, був укладений між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» ще 28.11.2018 року. Водночас кредитний договір із відповідачем був підписаний лише 25.07.2021 року, тобто через два з половиною роки після укладення договору факторингу. Неможливість відступлення неіснуючої вимоги, відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. На його думку, не можна передати право вимоги, яке ще не виникло, а договір факторингу не може передувати кредитному договору, оскільки він є похідним від нього. Відповідач зазначає, що за змістом статей 512-514 ЦК України до нового кредитора переходять права в тому обсязі, в якому вони існували на момент переходу. Оскільки у 2018 році зобов`язання між ним та ТОВ «МАНІВЕО» не існувало, то й право вимоги не могло бути передане. Відповідач вказує, що в матеріалах справи відсутні належні докази здійснення повної оплати за договорами факторингу, що є обов`язковою умовою для фінансування під відступлення права грошової вимоги. Посилання на судову практику: Для підкріплення своєї позиції відповідач посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду (справа № 906/1174/18) та Верховного Суду (справи № 31/160, № 752/8842/14-ц), які вказують на необхідність існування дійсної вимоги на момент її відступлення. Ухвалою суду від 06.08.2025 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 10.11.2025 року відповідачем подано відзив. 12.11.2025 року позивач подав відповідь на відзив. 10.12.2025 року відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши аргументи сторін та норми чинного законодавства, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 25.07.2021 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 923749475. Договір укладений в електронній формі шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором MNV8H59S, який був надісланий на номер телефону відповідача 25.07.2021 о 23:50:50 та введений відповідачем о 23:51:23. Згідно з п. 1.1 та п. 1.3 договору, кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 22000 грн. на умовах строковості, зворотності та платності. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, прирівнюється за правовими наслідками до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 цього ж Закону передбачено, що моментом підписання електронного правочину є, зокрема, використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Факт надання кредитних коштів підтверджується платіжним дорученням № 9 від 25.07.2021 року про перерахування 22000 грн. на банківську картку відповідача № [NUMBER] . Відповідач у відзиві не спростовує факт отримання цих коштів, а лише заперечує правомірність відступлення права вимоги. Щодо переходу права вимоги до позивача, суд встановив наступне, так первісний кредитор ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» 28.11.2018 уклав договір факторингу № 28/1118-01 із ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС». Предметом цього договору було відступлення прав вимоги, як наявних, так і тих, що виникнуть у майбутньому. Безпосередня передача права вимоги до [PERSON] відбулася 26.10.2021 року (тобто після виникнення боргу) на підставі підписаного Сторонами Реєстру прав вимоги № 157 до вказаного договору факторингу. У подальшому право вимоги перейшло від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» за договором факторингу № 27/0524-01 від 27.05.2024 року (Реєстр № 1 від 27.05.2024) та зрештою до позивача ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» за договором факторингу № 04/06/25-Ю від 04.06.2025 року (Акт прийому-передачі від 04.06.2025). Застосування норм законодавства та аналіз аргументів сторін. Основним аргументом відповідача є неможливість відступлення вимоги за договором факторингу від 2018 року, якщо сам кредитний договір виник у 2021 році. Суд вважає ці аргументи юридично неспроможними та такими, що базуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права. Згідно зі ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Відповідно до частини 1 статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Таким чином, цивільне законодавство прямо передбачає можливість укладення договорів факторингу «на майбутнє». ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» у 2018 році погодили умови фінансування під вимоги, що будуть виникати в ході господарської діяльності кредитодавця. Момент переходу права вимоги до конкретного боржника [PERSON] був зафіксований у Реєстрі від 26.10.2021 року, тобто після того, як вимога стала «наявною» внаслідок укладення кредитного договору 25.07.2021 року. Суд також враховує презумпцію правомірності правочину, закріплену у ст. 204 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 вказано, що вчинений правочин вважається правомірним, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду. Відповідач не надав доказів того, що договори факторингу № 28/1118-01, № 27/0524-01 чи № 04/06/25-Ю були визнані недійсними в судовому порядку. Щодо посилання на відсутність доказів оплати за договорами факторингу, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 512-516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника. Права боржника захищені ст. 517 ЦК України, яка дає право не виконувати обов`язок новому кредитору до надання доказів переходу прав. Позивачем такі докази (договори, витяги з реєстрів, акти) надані суду та відповідачу разом із позовною заявою. Питання розрахунків між фактором та клієнтом є їхніми внутрішніми господарськими відносинами та не впливає на обов`язок боржника повернути кошти, отримані за кредитним договором. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 ст. 639 ЦК України). Абзац другий ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як встановлено судом в межах даної справи, кредитні договори між фінансовими установами та відповідачем були укладені в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Відповідні відомості зазначені безпосередньо у кредитних договорах, а саме відомості щодо ідентифікації клієнта та інформацію про одноразовий ідентифікатор для підписання кожного конкретного договору. Аналізуючи заборгованість, суд встановив, що згідно з розрахунком позивача, сума боргу становить 33515,40 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідач не надав суду доказів повернення кредиту ані первісному кредитору, ані позивачу. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, відповідає умовам договору щодо розміру процентної ставки та суми наданого кредиту. Суд вважає цей розрахунок належним та достатнім доказом. Кредитний договір № 923749475 від 25.07.2021 та Паспорт споживчого кредиту: підтверджують факт виникнення правовідносин, погодження сторонами суми 22 000 грн., строку та вартості кредиту. Платіжне доручення № 9 від 25.07.2021 є беззаперечним доказом виконання кредитодавцем обов`язку з надання коштів. Договори факторингу та Реєстри прав вимоги (витяги): підтверджують безперервний ланцюг переходу права вимоги від ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ». Розрахунок заборгованості: деталізує складові суми позову та підтверджує факт прострочення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості в сумі 33515,40 грн. є повністю обґрунтованими та доведеними. Судові витрати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю в частині стягнення боргу, судовий збір у сумі 2422,40 грн. підлягає стягненню з відповідача. Щодо питання про розподіл судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. На підтвердження понесених витрат на правничу допомоги адвокат Тараненко А.І. надав: копію свідоцтва право на заняття адвокатською діяльністю № 4956 (а.с. 36 зворот. стор.); договір про надання правничої допомоги (а.с. 39-40); додаткову угоду (а.с. 38); акт прийому-передачі наданих послуг від 05.06.2025 на суму 7000,00 грн. (а.с. 37). Враховуючи обсяг та характер виконаної адвокатом роботи, враховуючи складність даної справи, яка була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, зважаючи на принципи співмірності судових витрат та співвідношення їх розміру до предмета спору, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу 3000 грн. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь на користь ТОВ «Юніт Капітал» підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved