Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

06 серпня 2025 року фізична особа-підприємець [PERSON] з використанням системи «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить повернути безпідставно набуте майно. Обґрунтовано позов тим, що 21 лютого 2023 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) укладено договір оренди № 21/02/23, за яким орендодавець передав орендарю в оплатне володіння та користування транспортний засіб марки Mercedes-Benz, модель GLS, 2017 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] , який належить позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого ТСЦ 3246. Також, сторонами було складено акт прийому-передачі транспортного засобу, згідно з яким відповідач прийняв вказаний транспортний засіб. 24 липня 2024 року Позивач направив Відповідачу письмову вимогу про усунення порушень за договором Оренди та повернення транспортного засобу, на яку жодної відповіді не отримав, а Відповідач автомобіль не повернув. Станом на 05 серпня 2025 року Позичальник свої зобов`язання не виконав, предмет оренди не повернув, таким чином [PERSON] незаконно користується зазначеним автомобілем та відмовляється у добровільному порядку повернути його власнику. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 серпня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження; визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позов. Відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2025 року закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлявся завчасно та належним чином. Судова повістка відповідачу надсилалися за адресою його місця проживання, зареєстрованою в установленому законом порядку. Заслухавши доводи представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. 21 лютого 2023 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) укладено договір оренди № 21/02/23, за яким орендодавець передає, а орендар приймає в оплатне володіння та користування транспортний засіб марки Mercedes-Benz, модель GLS 63, 2017 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип загальний легковий універсал, колір - чорний, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований 21.02.2023, дата першої реєстрації - 18.11.2020, що належить орендодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, бланк серії [NUMBER] , виданого ТСЦ 3246 21.02.2023 (надалі за текстом - транспортний засіб або предмет лізингу), з метою особистого використання, а також сплачує орендодавцю плату відповідно до Додатку № 1 цього договору (а.с. 13-16). 21 лютого 2023 року сторонами також складено і підписано акт прийому-передачі транспортного засобу, згідно із яким орендодавець передав, а орендар прийняв транспортний засіб марки Mercedes-Benz, модель GLS 63, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] (а.с. 17). Відповідно до ч. 3.2. Договору та графіку нарахування та сплати орендних платежів (Додаток №1), Орендар зобов`язаний здійснювати орендні платежі шляхом перерахування належної суми н розрахунковий рахунок Орендодавця. Ч. 5.1.4. Договору передбачено, що Орендодавець має право відмовитися від цього Договору і вимагати повернення Транспортного засобу, якщо Орендар не вносить орендний платіж за користування транспортним засобом протягом 10 днів і більше. Пунктами 1.6., 2.1. договору визначено, що предмет оренди є власністю орендодавця протягом усього строку дії цього договору і після його закінчення підлягає поверненню орендодавцю. Строк оренди становить 24 місяці з дня підписання акту прийому-передачі (Додаток № 2). Згідно з розділом 6 договору розмір щомісячних орендних платежів та місячного нарахування орендного платежу визначений у Додатку № 1 до цього договору. Загальна сума орендних платежів, строки та порядок сплати орендарем орендних платежів орендодавцеві встановлюються у Графіку сплати орендних платежів (Додаток № l), який є невід?ємною частиною цього договору. Сплата орендних платежів здійснюється орендарем шляхом перерахування належної суми на розрахунковий рахунок орендодавця. Орендний платіж перерахований несвоєчасно або не в повному обсязі тягне за собою накладення штрафних санкцій, передбачених пунктом 6.3. цього договору. Орендні платежі сплачуються орендарем на поточний рахунок орендодавця в безготівковій формі або здійснюються за місцезнаходженням орендодавця в готівковій формі. У пункті 3.5. договору передбачено, що протягом дії цього договору розмір орендної плати може змінюватись у залежності від: зміни податкового законодавства; в разі зміни офіційного курсу продажу доларів США в Публічному акціонерному товариства «Перший Український Міжнародний Банк», на дату здійснення платежів за договором сума платежу в гривнях підлягає перерахунку відповідно до такого розрахунку: сума платежу з Додатку № 1/курс долара на дату підписання договору (40,50 грн.) х курс долара на дату платежу. Відповідно до пункту 5.4.1. договору орендар зобов`язаний своєчасно сплачувати орендні платежі за користування транспортним засобом в порядку та розмірі, визначеному в Додатку № l до цього договору, а також компенсувати платежі по страхуванню транспортного засобу. У додатку № 1 до вказаного договору міститься графік нарахування та сплати орендних платежів за період з 20 березня 2023 року до 20 лютого 2025 року, згідно з яким черговий орендний платіж сплачується 20 числа кожного місяця та становить 2526,23 доларів США (а.с. 17 на звороті). Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 21 лютого 2023 року власником автомобіля «Mercedes-Benz, модель GLS 63, 2017 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] (а.с. 24). Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою, другою статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до частини першої статті 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Згідно із частиною першою статті 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. Згідно з ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У Постанові Великої Палати Верховного Суду № 201/9127/21 від 25 вересня 2024 року щодо правової природи кондикційних зобов`язань зазначено, що за змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення. Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. "condictio sinecausa" - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави). Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню. Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов. 16 червня 2025 року Деснянським районним судом м. Чернігова було прийнято рішення по справі № 750/15076/24, яке набрало законної сили 17 липня 2025 року, яким у задоволенні позову фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовити повністю у зв`язку з тим, що підписаний сторонами 21 лютого 2023 року договір оренди транспортного засобу був укладений між фізичною-особою підприємцем (позивачем/орендодавцем) та фізичною особою (відповідачем/орендарем), а тому такий договір підлягав нотаріальному посвідченню, чого сторонами дотримано не було. За вказаних обставин, даний договір є нікчемним, він не створює юридичних наслідків, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав для сторін такого договору (а.с. 8-11). Нікчемний правочин (частина друга статті 215 Цивільного кодексу України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (такі висновки викладені Верховним Судом у постановах від 08 лютого 2023 року в справі № 359/12165/14-ц, від 28 вересня 2022 року в справі № 530/1995/18). Статтею 216 ЦК України визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Велика Палата Верховного Суду у справі 201/9127/21 від 25.09.2024 виснувала, що момент виникнення кондикційного зобов`язання можна визначити: у випадку відсутності підстави набуття чужого майна - лише виходячи з аналізу та оцінки обставин, за яких до особи потрапило чуже майно, тобто з моменту, коли особа могла дізнатись про безпідставність отримання майна; у випадку, коли підстава набуття майна існувала, але згодом відпала, - сукупністю обставин, що характеризують підставу, на якій майно було отримано, та обставин відпадіння цієї підстави. Остання група правовідносин характеризується тим, що особа утримує майно, яке вона має повернути потерпілому, у зв`язку з відпадінням підстави набуття цього майна. Це стосується вимог, щодо яких кондикційні правовідносини є субсидіарними (частина третя статті 1212 ЦК України), а саме: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Коли вирішується спір за переліченими вимогами, наприклад, про витребування майна з чужого незаконного володіння, ухвалюється судове рішення, яке підлягає виконанню у встановленому законом порядку. У такому разі саме судове рішення у разі його невиконання боржником дозволяє кваліфікувати зобов`язання як кондикційне. Відтак, позовні вимоги про повернення безпідставно набутого майна, а саме: транспортного засобу марки Mercedes-Benz, модель GLS, 2017 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] підлягають задоволенню. Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved