Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

У грудні 2025 року [PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Рішко С. І., звернувся до суду з позовом до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. Позов обґрунтував тим, що його матір [PERSON] була членом колгоспу ім. Кірова у с. Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області. Згідно з розпорядженням Міжгірської РДА Закарпатської області від 25.02.1993 № 74 колгосп ім. Кірова у с. Нижній Студений було реорганізовано у КСП «Бескид». На підставі розпорядження Міжгірської РДА Закарпатської області від 07.04.1997 № 197 за його матір`ю [PERSON] було визнано право на земельну частку (пай) у землі, що перебувала у колективній власності КСП «Бескид», розміром 0,71 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї часток в натурі (на місцевості) вартістю 621,00 грн. На підтвердження цього права їй було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010004, зареєстрований 25.02.1999 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 723. Його батько [PERSON] , 1921 р. н., помер [INFO] , а матір [PERSON] , 1925 р. н., померла [INFO] . Зазначав, що відповідно до довідки старости сіл Нижній Студений та Верхній Студений Пилипецької сільради від 05.11.2025 № 613 померла [INFO] [PERSON] , 1925 р. н., була постійною мешканкою [ADDRESS] . Разом із нею на день її смерті фактично проживав та був зареєстрований її син [PERSON] (позивач). На випадок своєї смерті його матір [PERSON] заповітів не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 83390867 від 26.11.2025. Після смерті матері він вступив у фактичне володіння та користування всім належним їй майном. Стверджував, що у листопаді 2025 року він віднайшов фінансові можливості для оформлення своїх прав на спадкове майно померлої матері, однак утратив оригінал зазначеного вище сертифікату серії ЗК № 010004, про що в газеті «Верховина» було опубліковано відповідне оголошення про те, що загублений сертифікат на земельну частку (пай) серії ЗК №010004, виданий на ім`я [PERSON] вважати недійсним. З метою відновлення оригіналу сертифікату на земельну частку (пай) померлої [PERSON] , він звертався до Пилипецької сільради та Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області. Однак йому було роз`яснено, що згідно вимог діючого законодавства виготовлення дублікату сертифікату на земельну частку (пай) на померлу особу не передбачено. Указував і те, що 26 листопада 2025 року він звернувся до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Король Н. І. з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину до майна померлої [INFO] матері [PERSON] і, як наслідок, було зареєстровано спадкову справу № 96/2025 (номер у Спадковому реєстрі 74922389) за спадкодавицею [PERSON] . Як було встановлено нотаріусом, він прийняв спадщину за майном померлої [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Ніхто інший із заявами про прийняття спадщини чи про відмову у від прийняття спадщини в установлений законом строк не звертався, рішення суду щодо продовження строку для прийняття спадщини за майном померлої [PERSON] до приватного нотаріуса не надходило. Проте листом від 26.11.2025 за № 962/01-16 приватний нотаріус Король Н. І. на підставі п. 4.18 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту від 22.02.2012 року № 296/5, відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої [INFO] [PERSON] , а саме на земельну частку (пай) площею 0,71 умовних кадастрових гектара через відсутність оригіналу документа, що підтверджує право на земельну частку (пай), тобто сертифікату серії ЗК № 010004, який є основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай). Посилаючись на наведені вище обставини просив суд визнати за ним у порядку спадкування за законом до майна померлої [INFO] матері [PERSON] , 1925 року народження, право власності на земельну частку (пай) у майні КСП «Бескид» с. Нижній Студений Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, розміром 0,71 умовних кадастрових гектарах, відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010004, виданого на підставі рішення Міжгірської РДА від 07.04.1997 за № 197, зареєстрованого 25.02.1999 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 723. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 09.12.2025 відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У січні 2026 року [PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Рішко С. І., подав до суду заяву, в якій уточнив свої вимоги та просив визнати за ним у порядку спадкування за законом до майна померлої [INFO] матері [PERSON] , 1925 року народження, право на земельну частку (пай) у майні КСП «Бескид» с. Нижній Студений Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, площею 0,71 в умовних кадастрових гектарах, відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010004, виданого на підставі рішення Міжгірської РДА від 07.04.1997 за № 197, зареєстрованого 25.02.1999 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 723. Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідач Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області не скористалася, проте подала до суду 12.01.2026 заяву про визнання позову [PERSON] (а.с.37). У підготовче засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Рішко С.І. не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення були належним чином повідомлені. Водночас представником позивача адвокатом Рішко С. І. подано до суду 13.01.2026 заяву, в якій він просив розглянути цю справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити (а.с.40). Представник відповідача Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області у підготовче засідання теж не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце його проведення належним чином, проте подав до суду 12.01.2026 заяву, в якій просив розгляд справи проводити за відсутності представника цієї сільської ради (а.с.37). За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Як кореспондує ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності учасників справи за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.07.1961 батьками позивача [PERSON] є: [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Як видно зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 27 лютого 1954 року шлюб за актовим записом № 5, внаслідок чого [PERSON] змінила своє дошлюбне прізвище на « [PERSON] » (а.с.13). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08.10.1985 [PERSON] помер [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 21 (а.с.14). Як убачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20.04.1998 [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 7 (а.с.15). Згідно з довідкою старости сіл Н. Студений та В. Студений Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області від 05.11.2025 за № 613, померла [INFO] [PERSON] , 1925 р. н., була постійною мешканкою [ADDRESS] , і на момент її смерті [INFO] за даною адресою разом із нею проживав та був зареєстрований її син [PERSON] /позивач/ (а.с.16). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 83390867 від 26.11.2025 слідує про відсутність заповітів (спадкових договорів) від імені [PERSON] (а.с.17-18). Із витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 83392131 від 26.11.2025 видно, що зареєстровано спадкову справу за номером 77922389, спадкодавцем є померла [INFO] [PERSON] , [INFO] (а.с.19). Листом приватної нотаріуски Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Король Н. І. від 26.11.2025 за вих. № 962/01-16 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлої [INFO] [PERSON] на право на земельну частку (пай) розміром 0,71 умовних кадастрових гектари без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів для переоформлення права на спадщину, видані на ім`я спадкодавця (а.с.20). Згідно з розпорядженням Міжгірської РДА № 74 від 25.02.1993 колгосп ім. Кірова реорганізовано в КСП «Бескид» (а.с.21). Відповідно до листа Хустської районної військової адміністрації Закарпатської області від 22.01.2025 за № 01-27/150 адресованого адвокату Рішку С. І., то у зв`язку з відсутністю бланків сертифікатів на право на земельну частку (пай) адміністрація не може видати новий бланк сертифіката взамін утрачених сертифікатів на право на земельну частку (пай) (а.с.22). Із листа Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області за № 29-7-0.31-4975/2-25 від 06.10.2025 вбачається, що у книзі № 2 реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) КСП «Бескид» Нижньостуденівська сільської ради наявний запис № 723 від 25.02.1999 про видачу [PERSON] сертифікату [NUMBER] на право на земельну частку (пай) розміром 0,71 умовних кадастрових гектарів на підставі розпорядження Міжгірської РДА № 197 від 07.04.1997. Вартість земельної частки (паю) по КСП «Бескид» на дату видачі вищезазначеного сертифікату становила 621,00 гривень (а.с.23). Як видно з газети «Верховина» за № 41 (11192) від 18.12.2025, то у ній опубліковано оголошення про те, що утрачено оригінал сертифікату на земельну частку (пай) серії 3К № 010004, виданого на ім`я [PERSON] , який водночас слід уважати недійсним (а.с.35-36). Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою ст. 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Так, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (п. «ґ» ч. 1 ст. 81 ЗК України). Відповідно до пункту 5 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Згідно п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай) також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Отже, з огляду на наведене вище, суд доходить висновку, що позивач довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved