Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що працював на посаді оглядача-ремонтника вагонів Полтавської вагонної дільниці філії «Пасажирська компанія», який є одним з підрозділів Акціонерного товариства «Українська залізниця», звідки звільнився 31.07.2025 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком (на підставі статті 38 КЗпП України), що підтверджується наказом від 31.07.2025 № 162/ос. Роботодавцем не було дотримано вимоги статті 116 КЗпП України, так як з ним не проведено остаточного розрахунку в день звільнення (31.07.2025 року), як того вимагає чинне в Україні трудове законодавство, зокрема йому не були виплачені належні та гарантовані до виплати кошти відповідно до норм діючого у Полтавській вагонній дільниці колективного договору, зокрема: одноразова матеріальна допомога в розмірі п`яти середньомісячних заробітків; додаткова матеріальна допомога в розмірі чотирьох середньомісячних заробітків. В пункті 3.17 Колективного договору Полтавської вагонної дільниці філії «Пасажирська компанія» передбачено, що адміністрація Полтавської вагонної дільниці філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» зобов`язується при звільненні працівників вперше з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи в галузі: до 5 років - 1 середньомісячний заробіток; від 5 до 10 років - 2 середньомісячні заробітки; від 10 до 15 років - 3 середньомісячні заробітки; більше 15років - 5 середньомісячних заробітків. Оскільки [PERSON] працював на залізниці більше 35 років, то роботодавець мав йому виплатити при звільненні основну матеріальну допомогу у розмірі 5 середньомісячних заробітків, що становить 100421,05 грн., оскільки його середньомісячний заробіток на день звільнення становив 20084,21 грн., що підтверджується довідкою про середньомісячний заробіток. Оскільки роботодавець не виплатив належну позивачу матеріальну допомогу в сумі 100421,05 грн., виплата яких гарантована колективним договором, відповідно своїми діями роботодавець порушив вимоги статті 116 КЗпП України, й така матеріальна допомога підлягає стягненню в судовому порядку на мою користь. В другому абзаці пункту 3.17 Колективного договору передбачено, що адміністрація зобов`язується у разі звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права виплачувати йому додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в таких розмірах при стажі роботи в галузі: Зокрема, для чоловіків: з 20 до 25 років- 1 середньомісячний заробіток; з 25 до 30 років- 2 середньомісячні заробітки; з 30 до 35 років- 3 середньомісячні заробітки; з 35 до 40 років- 4 середньомісячні заробітки; понад 40 років- 5 середньомісячних заробітків; Трудовий стаж [PERSON] на залізниці становив на день звільнення з роботи становив повних 35 років, й відповідно в свою чергу роботодавець мав йому виплатити при звільненні додаткову матеріальну допомогу у розмірі 4 середньомісячних заробітків, що становить 80336,84 грн. Проте, оскільки роботодавець не виплатив належну матеріальну допомогу в сумі 80336,84 грн., виплата яких гарантована колективним договором, відповідно своїми діями порушив вимоги статті 116 КЗпП України. Інформація про зобов`язання роботодавця виплатити одноразову та додаткову матеріальні допомоги відповідно до пункту 3.17 Колективного договору відображена у наказі про звільнення (з приміткою- після окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця»), проте рішення керівництва Полтавської вагонної дільниці філії «Пасажирська компанія» або ж АТ «Укрзалізниця» жодним чином не впливає на обов`язок роботодавця виконати умови колективного договору та вимоги статті 116 КЗпП України та провести остаточний розрахунок в день звільнення та виплатити при цьому всі належні кошти саме у день звільнення. Згідно довідки, виданої за підписом посадових осіб Полтавської вагонної дільниці філії «Пасажирська компанія» середньоденна заробітна плата [PERSON] становила на день звільнення 619,63 грн. В свою чергу затримка розрахунку при звільненні з роботи, починаючи з 31.07.2025р. по 26.10.2025р. становить 87 днів. У зв`язку з тим, що відповідач не провів з [PERSON] остаточний розрахунок саме в день його звільнення, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду з цим позовом пройшло 87 календарних днів (з 31 липня 2025 року по 26 жовтня 2025 року включно), то вважає стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який на момент звернення з позовом до суду становить 53907,81 грн. (з розрахунку 619,63 грн (середньоденний заробіток) *87 календарних днів затримки). Враховуючи вищенаведене, просить стягнути з АТ «Укрзалізниця» на його користь невиплачені при звільненні: одноразову матеріальну допомогу у розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 100421,05 грн.; додаткову матеріальну допомогу у розмірі чотирьох середньомісячних заробітків в сумі 80336,84 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 53907,81 грн. Ухвалою судді Полтавського районного суду Полтавської області від 12.11.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 24.11.2025 року від представника відповідача- АТ «Українська залізниця» надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки вони є безпідставними, необґрунтованими. Зазначає, що додаткові виплати, передбачені галузевою угодою та колективними договорами, тимчасово на період дії режиму воєнного стану в Україні призупинені та на теперішній час не здійснюються. Також наголошує, що одноразова матеріальна допомога та додаткова матеріальна допомога працівникам, які виходять на пенсію не входить до фонду оплати праці та не передбачені чинним законодавством, а нараховується виключно на підставі колективного договору підприємства. Окрім того, вважає, що позивачем пропущений встановлений законом тримісячний строк для звернення до суду з позовом для вирішення трудового спору, що є підставою для відмови у позові з цих підстав. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник- [PERSON] позов підтримали та просили задовольнити його в повному обсязі з підстав, викладених у письмових заявах по суті спору. Представник відповідача- Кудлай А.В. проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов. Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді оглядача-ремонтника вагонів Виробничого підрозділу «Полтавська вагонна дільниця» Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця», з 03.07.1986 року та був звільнений 31.07.2025 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком (на підставі статті 38 КЗпП України), що підтверджується наказом від 31.07.2025 № 162/ос (а.с. 18), копією трудової книжки (а.с. 75-82). Відповідно до зазначеного наказу підприємство повинно компенсувати [PERSON] за невикористані 43 дні відпустки, виплатити: передбачені колективним договором 1, розділ ІІІ, оплата та стимулювання праці п. 3.17 (абз. 1) у розмірі 5-ти середньомісячних заробітків; передбачені колективним договором 2, розділ ІІІ, оплата та стимулювання праці п. 3.17 (абз. 3) у розмірі 3-х середньомісячних заробітків. Згідно витягу з протоколу № Ц-54/31, Ком. т. Засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, п.п. 1.1.4 протокольного рішення ПК ВЧ-8 від 22.12.2023 № 114, та спільної постанови ПК ВЧ-8 від 22.12.2023 № 42- Інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, призупинити на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (зі змінами). Згідно Повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 31.07.2025 року, [PERSON] належить до виплати 27182,91 грн. (а.с. 14). Вказана сума була перерахована на картковий рахунок позивача, що підтверджується платіжним дорученням № 480502 від 31.07.2025 року (а.с. 57 звор. бік), платіжною відомістю № 364 від 31.07.2025 року (а.с. 58). Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Як убачається із вищевикладеного, при звільненні працівника вирішується питання не лише про виплату заробітної плати, а про виплату всіх сум, на які працівник має право, що належать йому від роботодавця. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Отже одноразова матеріальна допомога та додаткова матеріальна допомога працівникам які виходять на пенсію повинна бути сплачена у день звільнення, незалежно від того чи входять такі виплати до фонду оплати праці. Щодо позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 100421,05 грн.; додаткової матеріальної допомоги у розмірі чотирьох середньомісячних заробітків в сумі 80336,84 грн. суд зазначає наступне. Пунктом 3.17 Колективного договору Полтавської вагонної дільниці філії «Пасажирська компанія» передбачено, що адміністрація Полтавської вагонної дільниці філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» зобов`язується при звільненні працівників вперше з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи в галузі: до 5 років - 1 середньомісячний заробіток; від 5 до 10 років - 2 середньомісячні заробітки; від 10 до 15 років - 3 середньомісячні заробітки; більше 15років - 5 середньомісячних заробітків. Другим абзацом пункту 3.17 Колективного договору передбачено, що адміністрація зобов`язується у разі звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права виплачувати йому додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в таких розмірах при стажі роботи в галузі для чоловіків: з 20 до 25 років- 1 середньомісячний заробіток; з 25 до 30 років- 2 середньомісячні заробітки; з 30 до 35 років- 3 середньомісячні заробітки; з 35 до 40 років- 4 середньомісячні заробітки; понад 40 років- 5 середньомісячних заробітків; Відповідно до п.2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», визначено, що цей Закон діє з початку воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. 14 березня 2022 року правлінням АТ «Українська залізниця» на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022,

Outcome: approved