Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи позовну заяву тим, що 02.02.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем в електронній формі було укладено договір №6328855 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 10000,00 грн. строком на 360 днів (до 28.01.2024 року) зі сплатою процентів за користуванн кредитом, що вказані в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки, що є додатком №1 до цього договору. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № [NUMBER] . 25.09.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» (змінено найменування на ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал») було укладено договір факторингу №25.09/23-Ф, за умовами якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Так, право вимоги перейшло і щодо кредитного договору № 6328855 в розмірі боргу 27910,00 грн, що складається з: суми кредиту 10000,00 грн., суми процентів за користування кредитом 17910,00 грн., нараховані проценти позивачем за 126 календарних днів 25074,00 грн. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з цим позовом та просив: - стягнути з [PERSON] на його користь суму заборгованості в розмірі 52984,00 грн.; - стягнути з [PERSON] на його користь сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.; - в порядку ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625ЦК України за формулою: Розрахунок інфляційних втрат: І = ((si*s):100) s, де І - сума інфляційних втрат; si - індекс інфляції за певний період; s - сума заборгованості; 100 - переведення відсотків, Розрахунок 3% річних: С*3:100:365*Дн., де С - сума основного боргу; 3 - 3% річних;100 - переведення відсотків; 365 - кількість днів у році; Дн. - кількість днів прострочення, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3% річних з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»; - роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування. Ухвалою суду від 11.12.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. У визначені судом строки, відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було, судову кореспонденцію надіслано судом на зареєстроване місце проживання відповідача: [ADDRESS] , яку останній отримав 16.12.2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. Представником відповідача було надіслано до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач, як на момент укладання кредитного договору так і нарахування відсотків, був діючим військовослужбовцем, і є таким на даний час, має статус ветерана війни - учасника бойових дій, а також інваліда війни. У квітні 2022 року під час захисту Батьківщини отримав бойове поранення, яке призвело до інвалідності. Лікування та реабілітацію проходив протягом двох років. І саме у проміжок часу перебування на лікуванні, коли терміново були потрібні дороговартістні медикаменти, а службове фінансування затримувалось, - вимушений був взяти кредит. За наведених обставин відповідач відноситься до обох (із зазначених вище) категорій осіб, які мають пільги, встановлені ч. 15 ст. 14 Закону України «Про військовий і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо ненарахування процентів за користування кредитами учасниками бойових дій під час особливого періоду. Відтак, проценти за користування кредитом у сумі 43875 грн. за договором № 103565223 від 02.02.2023 року нараховані всупереч вимог вказаного Закону, у зв`язку з чим не підлягають стягненню, а позов у цій частині не може бути задоволено. Щодо комісії, то законом встановлено можливість погодження комісії кредитодавця, за послуги, пов`язані з наданням кредиту, а винагорода за надання кредиту не є послугою виходячи із змісту цих понять та навіть їх договірного визначення, адже винагорода за підготовку та навіть надання послуги не є самою послугою. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то правнича допомога надавалась у стандартній справі, у зв`язку з чим не вимагає від адвоката значних зусиль. Крім того, надання усної консультації «щодо перспектив та порядку стягнення заборгованості за кредитним договором», ознайомлення з матеріалами кредитної справи та погодження правової позиції клієнта у справі - не відповідає критеріям розумності та необхідності та не входить до поняття правничої допомоги, пов`язаної з розглядом справи у суді, а з іншого боку за своєю суттю охоплюється таким видом правничої допомоги, як підготовка позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором, яку адвокат «складав» протягом 3-х з половиною годин та яка являє собою шаблон, а «виклад обставин» займає у сукупності менше однієї сторінки є абсолютно необгрунтованим та не відповідає зазначеним вище критеріям. Враховуючи викладене, на думку представника відповідача, позов може бути задоволено частково на суму заборгованості за тілом кредиту, обгрунтованої вище та яка становить 15000 грн. З відповідним, пропорційно до задоволених позовних вимог, розподілом судових витрат, що складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, попередньо зменшених до 1500 грн. У решті позовних вимог представник відповідача просив відмовити. Представником позивача було надіслано до суду додаткові пояснення, згідно з якими 02.02.2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» було досягнуто згоди щодо всіх суттєвих вимог та укладено електронний договір № 6328855. Кредитні кошти відповідачу перераховувалися за допомогою платіжного провайдера, що має відповідну ліцензію та у спосіб обумовлений умовами кредитного договору на банківську картку № [NUMBER] . Сума заборгованості за договором розрахована відповідно до картки обліку договору від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», який здійснив розрахунок відповідно до умов договору. Позивач вважає, що наданий розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості у цій справі. Укладаючи кредитний договір, сторони передбачили нарахування процентів та їх нарахування здійснювалося в межах строку користування кредитом за 126 календарних днів (25.09.2023 - 28.01.2024 р.р.). Щодо застосування до відповідача ч. 15 статті 14 Закону «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», то для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надавати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони від 21 серпня 2014 року 322/2/7142. Однак, ні первісному кредиту, ні позивачу відповідні документи відповідачем не надавалися, тому вказана норма закону не може підлягати застосуванню в спірних правовідносинах. З огляду на викладне, представник позивача просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач своїм правом на подачу заперечення не скористався. Враховуючи викладене вище та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст.ст. 207, 526, 527, 530, 536, 546, 549, 610-611, 625, 628, 629, 639, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що 02.02.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] був укладений договір №6328855 про надання споживчого кредиту у формі електронного документу з використанням електронного підпису, за умовами якого відповідачу було надано кредит в розмірі 10000,00 грн., строком на 360 днів, зі сплатою стандартної процентної ставки в розмірі 1,99% в день. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є Додатком №1 до цього договору (а.с. 27-36, 81-86). Пунтком 1.5.2. договору визначено розмір зниженої процентної ставки (1,89% в день) та порядок її застосування. За змістом п. 2.1. договору, кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . Пунктом 3.1. визначено, що проценти, що нараховуються за цим договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт». За змістом п. 4.4. договору, споживач зобов`язаний у встановлений договором строк, повернути кредит, сплатити проценти, штрафи та пені (у разі наявності) та інші платежі передбачені договором. Відповідно до п. 9.8. договору, підписуючи цей Договір, споживач підтверджує, що: - перед укладенням цього договору йому була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація: а) за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування; б) вказана в ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та розміщена на Веб-сайті; - він ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», що розміщені на Вебсайті, повністю розуміє їх, погоджується з ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Як слідує з матеріалів справи, вказаний договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який був надісланий ТОВ «Авентус Україна» електронним повідомленням про прийняття (акцепт) пропозиції, на підтвердження чого у ідентифікаційній частині договору міститься код ідентифікатора відповідача С4929, що і є безпосереднім підписом відповідача. Ідентифікаційна частина договору про надання споживчого кредиту від 02.02.2023 року в Розділі «Споживач» містить ідентифікуючі дані [PERSON] . Матеріали справи містять Паспорт споживчого кредиту, який містить відомості про кредитодавця, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформацію щодо орієнтованої реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту та інше (а.с.89-90). ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за договором №6328855 від 02.02.2023 року виконав належним чином, перерахувавши відповідачу грошові кошти у загальному розмірі 10000,00 грн. на платіжну картку № № [NUMBER] , що підтверджується листом ТОВ «Пейтек Україна» від 10.10.2023 року (а.с. 51-53). Також факт зарахування коштів підтверджується інформацією АТ КБ «Приват Банк», витребованою судом (а.с. 115). 25.09.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» (згодом було перейменовано у ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал») укладено договір факторингу №25.09/23-Ф, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» зобов`язалось передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Авентус Україна» за плату, а останнє відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі боржників, який формується згідно з додатком №1 та є невід`ємною частиною договору (а.с. 13-21, 24-26). Згідно з п. 1.2. договору, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно з додатком №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. 25.09.2023 року сторони договору факторингу №25.09/23-Ф підписали акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу (а.с. 22). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч. 1 ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Договір факторингу є правомірним, тобто таким, що породжує, змінює, припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Доказів про неправомірність цього договору матеріали справи не містять. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. З витягу з реєстру боржників до вказаного договору факторингу вбачається, що первісний кредитор відступив право вимоги за договором № 6328855 на загальну суму 27910,00 грн., з яких: 10000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 17910,00 грн. сума заборгованості за відсотками (а.с.75). Вказана сума заборгованості також підтверджується розрахунками заборгованості первісного кредитора (а.с. 63-69). Тобто ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» є новим кредитором та належним позивачем у спірних правовідносинах. Матеріали справи містять докази повідомлення боржника про заміну кредитора (а.с. 61). Отже, судом встановлено, що ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» наділено правом вимоги до відповідача за договором №6328855 від 02.02.2023 року. Після відступлення прав вимоги позивачем було здійснено нарахування процентів в сумі 25074,00 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 52984,00 грн., яка складається з: 10000,00 грн. тіла кредиту та 42984,00 грн. процентів за користування кредитом. Щодо посилання відповідача на п.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є військовослужбовцем (з 15.09.2022 року по теперішній час), має статус ветерана війни-учасника бойових дій, а також статус інваліда війни (а.с. 121-127). Відповідно до п.п. 3 п. 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 року ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Пунктом 3 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію п.п. 3 п. 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року. За змістом ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу. У ч. 4 ст. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу. Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.08.2020 року у справі № 813/402/17 дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Відповідно до п. 13 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Таким чином, аналіз ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у п. 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення. Разом з цим п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26.12.2018 року у справі № 522/12270/15-ц. Крім того, указом Президента України від 24.02.2022 року №64/202 в Україні введено воєнний стан, який наразі триває. Таким чином, [PERSON] як військовослужбовцю не повинні були нараховуватися проценти за кредитним договором, оскільки на нього поширювалися пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». В зв`язуку з цим, відсутні підстави для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, а тому позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають. З приводу вимоги про нарахування інфляційних витрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України в порядку примусового виконання рішення суду, то вона задоволенню не підлягає з таких підстав. Відповідно до положень пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи ту обставину, що наразі в Україні діє воєнний стан, тому підстави для стягнення інфляційних втрат та 3% річних за рішенням суду, відсутні. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн., тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (18,87%) в розмірі 457,03 грн. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн., слід приймати до уваги викладене нижче. За ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Положенням п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Слід відзначити, що витрати на професійну правничу допомогу є видом судових витрат і всі норми процесуального кодексу, які стосуються судових витрат відносяться також до витрат на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати повинні бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені таких вимог. До суду на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано: договір про надання правової допомоги №10/12-2024 від 10.12.2024 року (а.с.54-55), заяву на виконання доручення до договору (а.с. 77-78); акт №9175 прийому-передачі виконаних робіт (а.с.74); ордер (а.с.38) та рахунок на оплату (а.с. 62). Згідно з п.п. 4.1., 4.4., 4.8. договору про надання правової допомоги, отримання винагороди адвоката за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару. Послуги професійної правничої допомоги надаються адвокатом клієнту на підставі укладеної Заявки на виконання доручення, яка є невід`ємною частиною договору. Клієнт здійснює оплату гонорару адвоката згідно узгодженого та підписаного акту прийому-передачі виконаних робіт. Відповідно до акту № 9175 прийому-передачі виконаних робіт, адвокатом було надано юридичну допомогу на загальну суму в розмірі 10000,00 грн. Вирішуючи питання обґрунтованості щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн., слід приймати до уваги викладене нижче. Як зазначено ВС в постанові від 17.01.2022 року № 756/8241/20, зустріч із клієнтом та погодження заперечень на касаційну скаргу мають організаційний характер, є складовими підготовки відзиву на касаційну скаргу та за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окрема послуга, немає підтвердження, що клієнту разом із тим здійснювалося надання консультацій правового характеру, а тому такі витрати не підлягають компенсації. З оглядуна викладене, надання представником позивача таких правничих послуг як усної консультації та погодження правової позиції, не можуть включатися до витрат на правову допомогу, оскільки вони не підтвердженні належними доказами. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.01.2022 року у справі № 911/2737/17, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 року № 640/8316/20, від 21.10.2021 року у справі № 420/4820/19 тощо). Суд вважає, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката у сумі 6000 грн. є таким, що відповідає дійсності, проте враховуючи часткове задоволення позову, слід стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати за надання правничої допомоги по даній справі в сумі 1132,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial