Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

01 вересня 2025 року [PERSON] , через представника, звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] із вимогами про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 28 листопада 2024 року в м. Дніпрі на пр. С. Нігояна, 78 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Opel Vektra», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Renault Kengoo», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , в наслідок якої було пошкоджено автомобіль позивача та чим останньому завдані матеріальні збитки. Зазначено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Opel Vektra», державний реєстраційний номер [NUMBER] , застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» згідно поліса ОСЦПВВНТЗ № 223800337, який діяв на дату дорожньо-транспортної пригоди. Вказано, що вина [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2024 року, справа № 204/12091/24. Зазначає, що ПАТ «НАСК «ОРАНТА» виконала свої зобов`язання перед потерпілою особою, та сплатила страхове відшкодування, що становить вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу позивача, з урахування зносу (без ПДВ) за вирахуванням франшизи в розмірі 67 292 гривні 93 копійки. Водночас, відповідно до Звіт про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 50-12.24 від 01 січня 2025 року, складеного на замовлення позивача, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу позивача, з урахування зносу становить 69 792 гривні 93 копійки (без ПДВ) та без урахуванням зносу на замінні складники 122 236 гривень 61 копійка (без ПДВ). Вважає, що оскільки реальними збитками, які підлягають відшкодуванню є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу, то розмір спричиненої матеріальної шкоди, який в порядку вимог ст. ст. 22, 1192, 1194, 1166, ЦК України не відшкодовується страховиком та покладається безпосередньо на винну в ДТП особу, становить різницю вказаних сум 54 943, 68 гривні, виходячи із розрахунку 122 236 гривень 61 копійок (вартість ремонтних робіт ТЗ позивача без урахування зносу) 67 292 гривні 93 копійки (відповідальність страховика). Тому прохає суд стягнути з відповідача на його користь різницю між страховим відшкодуванням та фактичним розміром спричиненої матеріальної шкоди в розмірі 54 943 гривні 68 копійок, разом із витратами на проведення оцінки вартості пошкодженого майна у сумі 6 000 гривень, правову допомогу у сумі 10 000 гривень та судовим збором 970 гривень. Ухвалою суду від 08 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 29). 12 вересня 2025 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 08 вересня 2025 року, позивачем усунуто (а. с. 32-35 та на звороті). Ухвалою суду від 15 вересня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 13 годину 30 вересня 2025 року (а. с. 36), копія якої надіслана учасникам справи 15 вересня 2025 року за вихідним № 21927/25-вих/2/204/4361/25 (а. с. 37). Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 64), в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, останній надав заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з участю в іншому судовому процесі по справі № 335/11506/25 (а. с. 72), однак суд не приймає її до уваги, оскільки, по-перше, судову повістку про виклик до суду у цій справі він отримав 02 грудня 2025 року, а у справі № 335/11506/25 19 грудня 2025 року, а по-друге, дана справа вже відкладалася судом 02 грудня 2025 року з тих підстав, що представник відповідача адвокат Кобець К.В., як вчитель проходив курси з предмету фізика в цей день. Отже подальше відкладення розгляду справи буде призводити до його затягування та порушення строків, передбачених цивільним процесуальним законодавством України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2024 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у сумі 850 гривень (а. с. 8 та на звороті). Із вказаної постанови вбачається, що 28 листопада 2024 року о 15 годині у м. Дніпрі по пр. С. Нігояна, 78, водій [PERSON] керуючи транспортним засобом «Opel Vektra», державний реєстраційний номер [NUMBER] , на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг, а саме: пр. С. Нігояна та вул. Щепкіна, рухаючись другорядною дорогою не надав дороги транспортному засобу «Renault Kengoo», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався по головній дорозі. При дорожньо-транспортній пригоді транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Opel Vektra», державний реєстраційний номер [NUMBER] , застрахована у ПАТ «НАСК «ОРАНТА» згідно з полісом ОСЦПВВНТЗ 223800337 (а. с. 10, 11). Відповідно до вимог ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. Разом з цим, судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Opel Vektra», державний реєстраційний номер [NUMBER] , застрахована у ПАТ «НАСК «ОРАНТА» згідно з полісом ОСЦПВВНТЗ 223800337, зокрема на суму 160 000 гривень за шкоду завдану майну, франшиза 2 500 гривень (а. с. 11). Зі звіту ФОП [PERSON] № 50-12.24 від 01 січня 2025 року про оцінку вартості (розміру) збитків заподіяних пошкодженням транспортного засобу (а. с. 12-23) вбачається, що вартість (розмір) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу «Renault Kengoo», державний реєстраційний номер [NUMBER] , становить: 74 587 гривень 79 копійок (з ПДВ на запасні частини); 69 792 гривні 93 копійки (без ПДВ). 06 лютого 2025 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» сплачено позивачу страхове відшкодування у сумі 54 032 гривні 81 копійка, що підтверджується копією платіжної інструкції № 7568 від 06 лютого 2025 року (а. с. 11 на звороті). Крім того, судом встановлено, що 14 серпня 2025 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» сплачено на рахунок ТОВ «Оллфікс» за договором з [PERSON] в рахунок (призначення платежу): «угода про прип. Зобов. Перед. Відступ. Від 11.08.2025 по суд. справ. № 753/15471/25, ТОВ ОЛЛФІКС (45583311) зг. Дог. [PERSON] (2871100015) № НТН 113845 від 04.12.24 без», 13 260 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 49006 від 14 серпня 2025 року (а. с. 12). З Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що 02 вересня 2025 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/15471/25, за заявою представника позивача [PERSON] адвоката Чіпа Я.М., закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про стягнення несплаченого страхового відшкодування. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з вимогами ч. ч 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з вимогами ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Нормою ч. 3 ст. 988 ЦК України визначено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Приписами ч. 1 ст. 990 ЦК України визначено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Згідно з вимогами ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Пунктами 1.4, 1.7 ст. 1 цього Закону визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно з вимогами ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Приписами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19. Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено те, що, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Приписами ст. 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У своїй постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 359/2309/17 Верховний Суд вказав на те, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України, відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19), підстав відступати від яких суд не вбачає. Відповідно до вимог п. 8.2 розділу VIII Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, що затверджена наказом Міністерства юстиції України № 142/5/2092 від 24 листопада 2003 року, якщо вартість відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, то вартість матеріального збитку завданого власнику КТЗ визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження. Якщо транспортний засіб вважається фізично знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію ТЗ з місця ДТП. Для повного відшкодування завданої шкоди і страховиком, і винним водієм судам необхідно встановити ринкову вартість автомобіля до ДТП та вартість деталей, вузлів та агрегатів фізично знищеного ТЗ після ДТП. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 1 серпня 2018 року у справі № 363/2222/16-ц. Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця ДТП. Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 337/5881/14-ц (провадження № 61-1586св18), від 15 березня 2018 року у справі № 564/2464/14-ц (провадження № 61-5059св18), від 4 квітня 2018 року у справі № 758/8578/15-ц (провадження № 61-8962св18), від 18 квітня 2018 року у справі № 361/3094/15-ц (провадження № 61-700св18), від 13 червня 2018 року у справі № 444/577/16-ц (провадження № 61-6285св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 343/2372/15-ц (провадження № 61-8947св18), від 12 грудня 2018 року у справі № 466/7010/16 (провадження № 61-7447 св18), від 18 грудня 2018 року у справі № 524/561/16-ц (провадження № 61-21355св18), від 30 січня 2019 року у справі № 753/21303/16-ц (провадження № 61-31609св18). Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а сторонами не оспорено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Renault Kengoo», державний реєстраційний номер [NUMBER] , не перевищує ринкову вартість автомобіля на момент пошкодження. При цьому, судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Renault Kengoo», державний реєстраційний номер [NUMBER] , застрахована страховою компанією ПАТ «НАСК «Оранта», зокрема, за завдання шкоди майну на суму 160 000 гривень. З викладеного вбачається, що застрахована страховою компанією ПАТ «НАСК «Оранта», сума цивільно-правової відповідальності відповідача, як особою, яка керувала транспортним засобом «Opel Vektra», державний реєстраційний номер [NUMBER] , яким завдано шкоду транспортному засобу позивача, є достатньою для покриття завданої позивачеві шкоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на викладене, з урахуванням того, що дорожньо-транспортна подія, яка мала місце 28 листопада 2024 року у м. Дніпрі, в результаті якої відповідачем завдано матеріальної шкоди позивачеві, визнана ПАТ «НАСК «Оранта» страховим випадком, у зв`язку з чим у останнього виник обов`язок відшкодування шкоди, розмір якої не перевищує його ліміт відповідальності, як страховика, оскільки сума застрахованої цивільно-правової відповідальності відповідача за завдану майнову шкоду становить 160 000 гривень, що є більш ніж достатньою для покриття завданої позивачеві шкоди, зокрема для покриття витрат на ремонтно-відновлювальні роботи його транспортного засобу «Renault Kengoo», державний реєстраційний номер [NUMBER] , приймаючи до уваги те, що жодних законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком не встановлено, суд доходить висновку, що [PERSON] є неналежним відповідачем у даній справі. З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивачем пред`явлено позов до відповідача [PERSON] , який є неналежним відповідачем, суд дійшов переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] щодо стягнення матеріальної шкоди (різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням) у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу та моральної шкоди слід відмовити у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд визнає, що позовні вимоги не доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підстави для задоволення позову відсутні, через що суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed