Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ- КАПІТАЛ», від імені та в інтересах якого діє представник - адвокат Усенко М.І., звернулось до суду, через підсистему «Електронний суд», з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №5404822 від 08.01.2023 року в загальному розмірі 40250,00 грн, суму судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн просять покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.01.2023 року [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» (далі - ТОВ «МІЛОАН») уклали кредитний договір №5404822, за умовами якого відповідач отримав від ТОВ «МІЛОАН» кредит в розмірі 10 000,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій. Кредитний договір відповідач та ТОВ «МІЛОАН» з дотриманням ст.ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Таким чином, ТОВ «МІЛОАН» свої зобов`язання за договором виконало, проте відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість у розмірі 40250,00 грн з яких: 10000,00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту 29250 грн - прострочена заборгованість за сумою відсотків; 1000,00 грн - прострочена заборгованість за комісією. Згідно договору відступлення прав вимоги №97- МЛ від 29.05.2023 року право вимоги за кредитним договором № 5404822 перейшло від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ФК «КРЕДИТ- КАПІТАЛ». Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості, ні на рахунки позивача, ні на рахунки первісного кредитора. У зв`язку з викладеним позивач звернувся суду з даним позовом. Ухвалою суду 25.09.2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків заяви. Ухвалою суду від 02.10.2025 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та витребувано у АТ «Універсал Банк» належним чином засвідчену інформацію щодо банківської карти з прихованим номером № [NUMBER] . Ухвалою суду від 16.10.2025 року задоволено клопотання представника відповідача адвоката Мокрого Д.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 15.10.2025 до суду, через підсистему «Електронний суд», надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - Мокрого Д.В. , у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У свої запереченнях представник відповідача зазначив, що [PERSON] не підписував договір про споживчий кредит №5404822 від 08.01.2023, оскільки позивач не надав доказів реєстрації відповідача в системі кредитодавця, використання одноразового ідентифікатора чи електронного підпису, а також жодних документів, які підтверджують його ідентифікацію. Додані анкета-заява, паспорт споживчого кредиту та графік платежів не містять підпису відповідача. Надані правила надання коштів у позику також ним не підписувались, тому не можуть вважатися складовою договору. Крім того, умови кредиту в анкеті-заяві (строк 15 днів, сума до повернення 13 250 грн) відрізняються від умов у договорі (105 днів, 40 250 грн), що свідчить про можливі неправомірні дії первісного кредитора ТОВ «МІЛОАН». Також, сторона відповідач зазначає, що нарахування комісії 1000 грн є незаконним відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» і Закону «Про споживче кредитування», а тому відповідний пункт договору є нікчемним. Також зазначає, що позивач не надав належних доказів перерахування кредитних коштів, оскільки платіжне доручення не є первинним бухгалтерським документом і не підтверджує фактичного отримання коштів відповідачем; у листі АТ «Універсал Банк» відсутнє підтвердження, що переказані 10 000,00 грн є саме кредитними коштами. Окрім того, умови договору про 1052 % річних є несправедливими та суперечать ч. 5 ст. 8 Закону «Про споживче кредитування», якою встановлено граничну денну ставку 1 %. На думку сторони відповідача, задоволення позову призведе до істотного дисбалансу прав і обов`язків сторін та порушення принципів добросовісності, розумності й справедливості. 22.10.2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» - Усенка М.І. надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача заперечує доводи відповідача та вважає їх безпідставними. Представник позивача зазначає, що кредитний договір №5404822 від 08.01.2023 був укладений у встановленому законом порядку між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] у електронній формі через особистий кабінет позичальника, із застосуванням одноразового ідентифікатора, що за законодавством прирівнюється до власноручного підпис, що відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» та підтвердженої судової практики Верховного Суду, договір, підписаний одноразовим ідентифікатором у системі кредитодавця, вважається укладеним у письмовій формі і створює для сторін юридичні наслідки, ідентичні традиційному письмовому договору. Представник позивача наголошує, що до позовної заяви додано електронний кредитний договір, графік платежів та довідку про ідентифікацію, згідно з якою [PERSON] акцептував договір о 06:37 08.01.2023 шляхом введення одноразового ідентифікатора Z64524, отриманого на зареєстрований номер телефону відповідача. Також наведено положення Правил надання коштів у позику, які регламентують порядок реєстрації, ідентифікації, доступу до особистого кабінету, ознайомлення з умовами кредитування та підписання договору. Позивач підкреслює, що всі елементи технічної процедури підтверджують, що саме відповідач пройшов ідентифікацію та підписав договір. Щодо доводів відповідача про відсутність доказів перерахування коштів, сторона позивача зазначає, що кредитні кошти у сумі 10 000 грн були фактично зараховані на банківську картку відповідача № [NUMBER] , що підтверджено офіційною відповіддю АТ «Універсал Банк», наданою на виконання ухвали суду про витребування доказів. У відповіді банку зазначено, що картка належить [PERSON] , що транзакція від 08.01.2023 була успішною і що кошти зараховані на рахунок власника картки, верифікація особи проведена відповідно до регламенту банку. Крім того, до позову додано платіжне доручення про перерахування коштів за договором. Представник позивача також спростовує твердження сторони відповідача про невідповідність інформації, зазначеної в анкеті-заяві, умовам кредитного договору, оскільки в анкеті-заяві визначено той самий пільговий 15-денний строк, який відповідає умовам договору (п.1.3.1), та той самий порядок нарахування процентів, що зазначений у договорі (п.1.5.2). Позивач вказує, що анкета-заява відображає умови пільгового періоду, тоді як кредитний договір містить повну інформацію щодо двох періодів - пільгового та поточного. Щодо заперечень сторони відповідача про нікчемність комісії та несправедливість умов кредитування, позивач зазначає, що умовами договору передбачено одноразову комісію у 1000,00 грн та розмір процентів, з якими відповідач добровільно погодився, підтвердивши ознайомлення з умовами кредитування та підписавши договір. Посилаючись на принцип свободи договору, позивач наголошує, що відповідач мав можливість відмовитися від отримання кредиту, однак свідомо обрав скористатися послугою, а тому зобов`язаний виконати взяті на себе обов`язки. Також, представник позивача звертає увагу суду на те, що відповідач пропустив строк подання відзиву, оскільки має зареєстрований електронний кабінет у ЄСІТС з 26.09.2025 року, а ухвала про відкриття провадження була доставлена до його кабінету 02.10.2025, що свідчить про несвоєчасність поданого відзиву. У зв`язку з викладеним сторона позивача вважає доводи відповідача незаконними, такими, що не підтверджуються матеріалами справи, оскільки укладення договору, отримання коштів та обов`язковість виконання грошового зобов`язання є підтвердженими належними доказами та просить суд прийняти відповідь на відзив, долучити її до матеріалів справи та здійснювати подальший розгляд за його відсутності. 24.10.2025 року до суду, через підсистему «Електронний суд» (сформовано в підсистему «Електронний суд» 23.10.2025), від представника відповідача [PERSON] - Мокрого Д.В. , надійшли заперечення на відповідь на відзив у яких представник відповідача заперечує наведені у відповіді аргументи та наполягає на відсутності правових підстав для задоволення позову та зазначає, що докази, надані позивачем, не підтверджують факту укладення відповідачем кредитного договору №5404822 від 08.01.2023; що у матеріалах справи немає жодного документального підтвердження особистої участі відповідача у реєстрації в системі «МІЛОАН», отриманні одноразового коду або підписанні договору; анкета-заява, договір, графік платежів, паспорт кредиту та правила кредитування не містять електронного чи іншого підпису відповідача, а довідка про ідентифікацію є внутрішнім документом кредитодавця і не може вважатися належним доказом. Щодо перерахування коштів представник відповідач зазначає, що додане платіжне доручення не є первинним бухгалтерським документом і не підтверджує фактичного надання кредитних коштів; лист АТ «Універсал Банк» не містить даних про приналежність переказаних 10 000,00 грн саме до кредитного договору, а тому не доводить виникнення між сторонами кредитних правовідносин та вважає, що відповідні вимоги позивач є не доведеними. Окрім того зазначає на невідповідність даних анкети-заяви та кредитного договору: у заяві визначено 15-денний строк та суму до повернення 13 250 грн, тоді як договір містить інші умови - строк 105 днів та загальну вартість понад 40 000 грн; посилаючись на Закони України «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування», правової позиції Верховного Суду зазначає про незаконність комісії за надання кредиту та необґрунтованість відповідної вимоги. Окрім того, сторона відповідача заперечує проти доводів позивача про пропуск строку подання відзиву, зазначаючи, що відзив подано в межах 15-денного строку з моменту доставки ухвали до електронного кабінету, а дане заперечення подано у семиденний строк після отримання відповіді на відзив. Враховуючи викладене просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Матеріали справи містять заяви представників позивача про розгляд справи без участі представників позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять їх задовольнити. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини своєї відсутності суду не повідомив. Представник відповідача - адвокат Мокрий Д.В. у судовому засіданні підтримав свої заперечення, викладені у відзиві, запереченні на відповідь на відзив та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази доходить наступного висновку. 08.01.2023 року [PERSON] звернувся до ТОВ «МІЛОАН» з метою отримання банківських послуг, а саме кредиту в розмірі 10000,00 гривень, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву на кредит № 5404822. За результатами розгляду Анкети-заяви № 5404822 від 08.01.2023 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] був укладений Договір про споживчий кредит № 5404822. До змісту якого входили додатки №№1,2 до споживчого якими є: Графік платежів за договором про споживчий кредит №5404822 від 08.01.2023 року та Паспорт споживчого кредиту №5404822. Відповідно до п. 1.1. Розділу 1 Договору про споживчий кредит № 5404822 від 08.01.2023 (далі - Договір) кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п. 1.3. Договору надати позичальнику грошові кошти у сумі визначені у п. 1.2. Договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавця кредит, сплатити комісію за надання кредиту та відсотки за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості, згідно п. 1.4. Договору та виконати інші зобов`язання у повному обсязі та на умовах та в строк/терміни, що визначені договором. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконання обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит. Згідно з п.п. 1.2., 1.3., пп.пп. 1.3.1, 1.3.2., п.п. 1.4., 1.5., пп.пп. 1.5.1., 1.5.2., 1.5.3., п. 1.6. Розділу 1 Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 10000,00 гривень. Кредит надається загальним строком на 105 днів з 08.01.2023 року (дата надання кредиту) і складається з пільгового та поточного періодів. Пільговий період складає 15 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 23.01.2023 року (рекомендована дата платежу). Поточний період складає 90 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчується 23.04.2023 року (дата остаточного погашення заборгованості). Позичальник має повернути кредит, сплатити комісії за надання кредиту та відсотки за користування кредитом в рекомендовану дату платежу 23.01.2023 року (день завершення пільгового періоду), але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості 23.04.2023 року (останнього дня строку кредитування). Укладення ТОВ «МІЛОАН» кредитного договору з позичальником в електронній формі юридично є еквівалентним отриманню ТОВ «МІЛОАН» ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки (п. 6.4 Договору). Згідно з п. 7.1 Кредитного договору, цей договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту отримання кредиту, який визначається згідно правил відповідно до способу надання кредиту, визначеному у п. 2.1 цього договору. Строк дії цього договору складає період, що обчислюється з моменту його укладення і до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань. З відомостей про ідентифікацію ТОВ «МІЛОАН», вбачається, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , з яким укладено договір № 5404822 від 08.01.2023 року ідентифікований ТОВ «МІЛОАН». Акцепт договору позичальником підписаний аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора «Z64524», час відправки ідентифікатора позичальнику 08.01.2023 року о 06:37:43 на номер телефону [NUMBER] . Вказаний в довідці номер телефона відповідача [PERSON] зазначений також у відзиві та запереченні на відповідь на відзив його представника Мокрого Д.В . Таким чином, суд доходить висновку, що [PERSON] здійснив підпис договору з додатками шляхом з використанням одноразового ідентифікатора «Z64524». Відповідно до п. 2.1. Розділу 2 Договору кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти [NUMBER] . З копії платіжного доручення № 90890663 від 08.01.2023 року вбачається, що ТОВ «МІЛОАН» було перераховано 10 000,00 грн на рахунок [PERSON] з номером [NUMBER] з призначенням платежу: кошти згідно договору № 5404822. 07.10.2025 до суду, на виконання ухвали суду від 02.10.2025, з АТ «Універсал Банк» надійшла відповідь, з якої вбачається, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), банком було емітовано платіжну картку № [NUMBER] . Транзакція, здійснена 08.01.2023 року на платіжну картку № [NUMBER] у сумі 10000,00 грн, була успішною. 08.01.2023 року на платіжну картку № [NUMBER] , було зарахування коштів у сумі10000,00 грн. Верифікація клієнта проводилась згідно з регламентом Банку. З відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 5404822, вбачається нарахування надання кредиту, нарахування комісії за оформлення кредиту, нарахування відсотків згідно п.п 1.5.2. Договору, нарахування відсотків згідно п.п. 1.6., 2.3.1.2. Договору. Остання дата нарахування відсотків - 23.04.2023 року (згідно п.п. 1.6., 2.3.1.2. договору), що відповідає останньому дню кредитування передбаченого умовами Договору. З наданих суду відомостей встановлено, що загальний розмір заборгованості за Кредитним договором №5404822 становить 40250,00 грн, з яких: заборгованість за сумою кредиту - 10000,00 грн, заборгованість за комісією - 1000,00 грн, заборгованість за сумою відсотків - 29250 грн. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 638 ЦК України Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно із ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. За змістом п.п. 10,11 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Згідно з п. 5 ч. 1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.ч. 3-6,8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ч. 12 ст. 11 вказаного Закону, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п. 90 ч.1 ст.1 Закону України «Про платіжні послуги» унікальний ідентифікатор - комбінація літер, цифр, символів або знаків, що надається користувачу надавачем платіжних послуг та дає змогу однозначно ідентифікувати користувача та/або його рахунок для цілей виконання платіжної операції. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Для підтвердження достовірності походження та цілісності електронного документа може використовуватися електронна печатка. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа. У разі створення електронного документа з використанням більш як одного електронного підпису та/або більш як однієї електронної печатки його створення завершується накладанням електронного підпису або електронної печатки останнім підписувачем чи створювачем електронної печатки відповідно до технології створення такого електронного документа. Відповідно до ст. 8 вказаного Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документу не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Таким підписом за Договором № 5404822 був одноразовий ідентифікатор «Z64524». У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо. Аналогічної позиції висловлена в поставові КЦС ВС від 15.01.2025 року у справі №753/16762/15-ц. Суд доходить висновку, що між сторонами був укладений кредитний договір №5404822, а ТОВ «МІЛОАН» свої зобов`язання перед відповідачем виконало. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків в сумі 29250,00 грн суд зазначає наступне. Згідно із ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. На підставі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 1.5, пп.1.5.2-1.5.3, п.1.6 Договору загальні витрати позичальника за пільговий період складають 3250,00 грн в грошовому виразі та 94072,00 відсотків річних у процентному значені (орієнтовна реальна річна відсоткова ставка за пільговий період), загальні витрати позичальника за кредитом (за весь строк кредитування) складають 30250,00 у грошовому виразі та 1052,00 відсотків річних у процентному значені (орієнтовна реальна річна відсоткова ставка за весь строк кредитування). Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за пільговий період складає 13250,00 гривень. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника (за весь строк кредитування) складає 40250,00 гривень. Комісія за надання кредиту: 1000,00 грн, яка нараховується за ставкою 10% від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Відсотки за користування кредитом протягом пільгового періоду: 2250,00 гривень, які нараховуються за ставкою 1,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду. Відсотки за користування кредитом протягом поточного періоду: 27000,00 грн, які нараховуються за стандартною відсотковою ставкою 3,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду. Тип відсоткової ставки за цим договором - фіксована. Нормами статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Пункт 3 ч.1 ст. 3 та статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту. Досліджені судом пункти Кредитного договору дозволяють дійти висновку, що розмір процентів за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX, який набрав чинності 24.12.2023 року, внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» та статтю 8 цього Закону доповнено частиною п`ятою. Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено пунктом 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. При цьому, Договір № 5404822 був укладений 08.01.2023 (дата закінчення строку кредитування 23.04.2023), тобто до внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування». Закону України «Про споживче кредитування», який діяв на час виникнення спірних правовідносин обмежень розміру денної процентної ставки в 1% не містив. Таким чином, розмір денної відсоткової ставки, встановлений умовами договору та погоджений позичальником знаходиться в межах розміру, визначеного Закону України «Про споживче кредитування», а тому доводи представника відповідача є необґрунтованими. Що стосується вимог позову про стягнення з відповідача простроченої заборгованості за комісією у сумі 1000,00 грн суд зазначає на наступне. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 та постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 344/3078/23 щодо оцінки правомірності встановлення у кредитному договорі умови про щомісячну плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 року у справі №524/5152/15-ц викладено висновок про те, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредитної заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. У цій справі комісійна винагорода за надання кредиту відповідає загальним зобов`язанням кредитної установи та звичайній її діяльності, є обставиною укладення кредитного договору, оскільки без надання кредиту договір не вважався б укладеним з огляду на ст. 1046 ЦК України, з позовної заяви та наданих до неї документів не вбачається інших сум, включених до складу комісії, ніж за надання кредиту, кредитодавцем не було зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позичальнику та за які була встановлена комісія за видачу кредиту, тому відповідна умова кредиту є нікчемною відповідно до частин 1 та 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».. Враховуючи викладене заборгованість по комісії в сумі 1000,00 грн стягненню з [PERSON] на користь позивача не підлягають. 29.05.2023 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено Договір відступлення прав вимоги № 97-МЛ, у відповідності до умов якого ТОВ «МІЛОАН» передає (відступає) ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» приймає належні ТОВ «МІЛОАН» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Згідно з копією витягу з Реєстру Боржників до Договором відступлення прав вимоги № 97-МЛ від 29.05.2023 року, до ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» перейшло право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором № 5404822 від 08.01.2023 року, дата закінчення договору - 23.04.2023 року, сума виданого кредиту - 10000,00 грн, залишок по тілу кредиту - 10 000,00 грн, залишок по відсотках - 29250,00 грн, залишок по комісії - 1000,00 грн, загальна сума заборгованості - 40250,00 грн. 29.08.2025 ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» укладено Додаткову угоду №1 до Договору відступлення прав вимоги № 97-МЛ, якою були внесені зміни до Додатку №1 до Договору - форму Реєстру боржників та викладено її в іншій редакції. 29.05.2023 року ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» був складений та підписаний Акт приймання-передачі Реєстру боржників від 29.05.2023 року до Договору відступлення прав вимоги № 97-МЛ від 29.05.2023 року. Згідно з платіжною інструкцією № 71520 від 29.05.2023 року на виконання Договору відступлення прав вимоги ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» перерахував на користь ТОВ «МІЛОАН» грошові кошти у сумі 1104663,30 грн. У зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» надіслало на поштову адресу відповідача письмову Претензію про необхідність погашення заборгованості за Договором № 5404822 від 08.01.2023 року в сумі 40250,00 грн. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідачем не надано доказів того, що ним належним чином виконувались зобов`язання з повернення кредитних коштів первісним кредиторам. Позивачем заявлено позовні вимоги в межах суми та складових розміру вимог, які мав первісний кредитор. Відступленням права вимоги є договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1082 ЦК України, передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15№ «боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі». Верховним Судом у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19 наголошено, що доказом переходу прав за зобов`язанням до нового кредитора є відповідний правочин щодо відступлення прав вимоги у зобов`язанні […], а не документи, що засвідчують права, які передаються. За таких обставин, у позивача, як нового кредитора, який набув право вимоги в межах сум зазначених у договорах, наявне право вимоги до відповідача щодо стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Оскільки відповідач [PERSON] свої зобов`язання за умовами кредитного договору №5404822 від 08.01.2023 року не виконав, доказів про відсутність своєї заборгованості перед позивачем суду не надав, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості за кредитним договором №5404822 від 08.01.2023 у розмірі 39250,00 грн, з яких: 10000,00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 29250,00 грн - прострочена заборгованість за сумою відсотків. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З матеріалів справи вбачається, що 01.07.2025 року між ТОВ «ФК «КРЕДИТ КАПІТАЛ» та адвокатським об`єднанням «Апологет», в особі керуючого партнера - Усенко М.І., укладений договір про надання правової (правничої) допомоги № 0107. Також, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник позивача долучає до матеріалів справи долучено: Акт наданих послуг № 1670 від 05.09.2025, згідно з яким загальна вартість за послуги з надання правової допомоги складає 8000,00 грн; детальний опис наданих послуг за період з 01.09.2025 по 05.09.2025 у справі, про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 5404822; ордер на надання правничої допомоги від 02.07.2025 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22 висловив позицію про те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. У поставні від 22 жовтня 2025 року по справі № 761/415/24 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також виснував, що за відсутності клопотання іншої сторони суд не може зменшити розмір витрат на правничу допомогу. Клопотань про зменшення витрат на правову допомогу не надходило. У зв`язку з викладеним, суд вважає, що витрати пов`язані з оплатою правової допомоги у розмірі 8000,00 грн є співмірними позовним вимогам. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до платіжної інструкції № 21812 від 12.09.2025 року при пред`явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн, що відповідає коефіцієнту 0,8 від 3028,00 грн (ставка судового збору, визначена ст.4 Закону України «Про судовий збір»). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд частково задовольнив позовні вимоги, то витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 8000,00 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог, тобто в сумі 7 801,24 грн (39 250,00х8000,00/40250,00). Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягають також стягненню витрати позивача зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог, що дорівнює 2362,22 грн (39 250,00х2422,40/40250,00).

Outcome: partial