Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Головного управління Державної податкової служби у м.Києві про стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] з 03.11.1999 є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років. З 06.12.2001 позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець і перебував на обліку у Головному управлінні ДПС у м. Києві. 25.08.2023 позивач отримав лист відповідача від 23.08.2023 № 67867/6/26-1513-07-08 з копіями вимог про сплату боргу (недоїмки) та доказів їх направлення на адресу позивача. Позивач вважає, що відповідач, висуваючи вимогу про сплату боргу (недоїмки), застосував до нього дискримінаційний підхід, такий, що суперечить конституційному принципу верховенства права. Рішенням Київського окружного адміністративного суду № 320/32992/23 від 29.11.2024 позивач визнав протиправною та скасував вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 06.12.2018 № Ф-2354-16-У. Тобто, починаючи з 2016 року по момент прийняття рішення судом 29.11.2024, позивач захищав свої права, що призвело до понесення ним моральної шкоди з боку відповідача. Крім того, відповідач намагався в подальшому оскаржити рішення Київського окружного адміністративного суду Шостого апеляційного адміністративного суду та Касаційного адміністративного суду, однак отримав відмови. Позивач зазначає, що через неправомірні дії відповідача він отримав душевні страждання, які супроводжувалися в період з 2016 року по 2025 рік та виразилися в приниженні, через доведення позивача до відчаю, через порушення особистих прав. Через постійні звернення, доведення своєї правоти та тривалі судові процеси у позивача порушився звичний спосіб життя: знизилася якість життя, неможливість продовжувати роботу. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2025 матеріали позову передані на розгляд судді Саадулаєва А.І. 04.07.2025 ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Саадулаєва А.І. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку без повідомлення (виклику) сторін. 24.07.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що згідно з даними інформаційно-комунікаційної системи Головного управління ДПС у м. Києві, [PERSON] з 06.12.2001 (дата державної реєстрації) по теперішній час перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у м. Києві (ДПІ у Голосіївському районі), як ФОП, та з 01.01.2012 на спрощеній системі оподаткування. Крім цього, [PERSON] має ознаку «ФО пенсіонер, який досяг пенсійного віку» з 01.01.2018, та відповідно звільняється від сплати за себе єдиного внеску з січня 2018 року. Так як сплата по єдиному внеску за вищезазначений період здійснювалась не в повному обсязі, на дату надання відповіді в ІКП ФОП [PERSON] обліковується недоїмка у сумі 25 724, 53 гривні, яка підлягає сплаті на загальних підставах. Станом на 31.01.2018, в ІКП [PERSON] за кодом платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) обліковувалась заборгованість з єдиного внеску в сумі 27 412,08 гривень. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. 31.07.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому просив відзив залишити без розгляду та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що обставини, які зазначені у відзиві повністю співпадають із текстом по справі 320/32992/23, який розглядався в Київському окружному адміністративному суді за позовною заявою [PERSON] до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки). Жодного речення стосовно стягнення моральної шкоди відзив не містить. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Як вбачається із позовної заяви та встановлено судом, [PERSON] , [INFO] з 03.11.1999 є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років, згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». З 06.12.2001 позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець і перебував на обліку у Головному управлінні ДПС у м. Києві, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серїї В01 № 506591. З 01.01.2012 позивач обрав спрощену систему оподаткування. 25.08.2023 позивач отримав лист відповідача від 23.08.2023 № 67867/6/26-1513-07-08 з копіями вимог про сплату боргу (недоїмки) та доказів їх направлення на адресу позивача. Позивач вважає, що відповідач, висуваючи вимогу про сплату боргу (недоїмки), застосував до нього дискримінаційний підхід, такий, що суперечить конституційному принципу верховенства права. Так, позивачу стало достеменно відомо про порушення його прав та інтересів 25 серпня 2023 року з листа відповідача від 23 серпня 2023 року № 67867/6/26-1513- 07¬08, до якого було долучено копію оспорюваної вимоги. Рішенням Київського окружного адміністративного суду № 320/32992/23 від 29.11.2024 позивач визнав протиправною та скасував вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 06.12.2018 № Ф-2354-16-У. Після завершення всіх судових процесів та встановлення істини по справі, відповідач знову надіслав позивачу вимогу про сплату заборгованості (недоїмки). Дані дії позивач оцінює як знущання над законом та судовою системою. Тобто, починаючи з 2016 року по момент прийняття рішення судом 29.11.2024, позивач захищав свої права, що призвело до понесення ним моральної шкоди з боку відповідача. Крім того, відповідач намагався в подальшому оскаржити рішення Київського окружного адміністративного суду Шостого апеляційного адміністративного суду та Касаційного адміністративного суду, однак отримав відмови. Позивач зазначає, що через неправомірні дії відповідача він отримав душевні страждання, які супроводжувалися в період з 2016 року по 2025 рік та виразилися в приниженні, через доведення позивача до відчаю, через порушення особистих прав. Крім того, він отримав психологічний дискомфорт, бо мав відчуття тривоги, депресії, навіть вважав, що його проблема безвихідна, однак, продовжував боротися. Через постійні звернення, доведення своєї правоти та тривалі судові процеси у позивача порушився звичний спосіб життя: знизилася якість життя, неможливість продовжувати роботу. Крім того, позивач також зазначає, що він зазнав ураження честі та ділової репутації. Через постійні стреси у нього порушився сон, апетит, він схуд на тлі психоемоційних розладів та наразі має емоційну нестабільність. Як зазначено у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 3 статті 23 ЦК України передбачено, що якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Статтею 1173 ЦК України, визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Основними елементами для відшкодування моральної шкоди за статтею 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за статтею 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Так, у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина 4 статті 23 ЦК України). Відповідно до частин 1 статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди слід надавати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Так, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49 мотивувальної частини). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52 мотивувальної частини). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56 мотивувальної частини). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Верховний суд у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (пункт 51 мотивувальної частини). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (пункт 53 мотивувальної частини). Суд зазначає, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки завдана моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами. У справі, що розглядається, позивач посилається на те, що діями відповідача, які полягали у неправомірному прийнятті вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06 лютого 2018 року № Ф-2354-16, йому заподіяна моральна шкода у розмірі 50000,00 грн. Однак позивачем під час розгляду справи не надано обґрунтувань щодо заявленого розміру моральної шкоди та доказів того, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою. При цьому, суд зважає на покликання позивача щодо його душевних страждань, які супроводжувалися в період з 2016 року по 2025 рік та виразилися в приниженні, через доведення позивача до відчаю, через порушення особистих прав. Крім того, зважає на те, що позивач отримав психологічний дискомфорт, бо мав відчуття тривоги, депресії, навіть вважав, що його проблема безвихідна, однак, продовжував боротися. Також, те, що через постійні звернення, доведення своєї правоти та тривалі судові процеси у позивача порушився звичний спосіб життя: знизилася якість життя, неможливість продовжувати роботу. Однак вказує, що оскільки позивачем не надано обґрунтувань щодо заявленого розміру моральної шкоди у розмірі 50000 грн, тому суд вважає, що сума у розмірі 3000 грн є співмірною із завданою шкодою. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04, п. 64, від 15.10.2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, в даній справі суд враховує наведені вище положення чинного законодавства, якими урегульовано питання відшкодування моральної шкоди, завданої особі неправомірними діями органів державної влади, та підстави такого відшкодування, надає правову оцінку наведеним позивачем доводам та поданим ним доказам на підтвердження позовних вимог, а тому оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, суд дійшов висновку, про наявність спричиненої позивачу незаконними діями відповідача моральної (немайнової) шкоди, однак позивачем не було доведено розмір моральної шкоди, яку він просить стягнути, у зв`язку з цим, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме підлягає стягненню з Головного управління Державної податкової служби у м.Києві моральна шкода у розмірі 3000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 11 ч. 2 ст. 3 та п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач під час подання позову був звільнений від сплати судового збору. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у сумі 72,67 грн, пропорційно до суми задоволених позовних вимог 6%.

Outcome: partial