Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

[PERSON] , інтереси якого представляє [PERSON] , пред`явив позов до Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з нерухомого майна. В обґрунтування позову зазначає, що 28.12.2012 між ним та [PERSON] укладено договір дарування нежитлової будівлі за адресою [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Вірстюком Т.В., та зареєстровано у реєстрі за №2490. На підставі цього договору 15.01.2013 зареєстровано право власності позивача на вказане майно, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №83424 від 21.01.2013. Вказує, що під час формування інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №413827940 від 18.02.2025 йому стало відомо про те, що на вказане майно, яке належить йому на праві власності, накладено обтяження - арешт нерухомого майна, про що внесений відповідний запис №6122913 від 25.06.2014. Зазначений запис внесено до реєстру на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.03.2014, винесеної заступником начальника відділу ДВС Тисменицького РУЮ Коржаком Б.Б. При цьому, згідно запису про обтяження №6122913 від 25.06.2014, особу, майно/права якої обтяжуються, зазначено [PERSON] , яка була попереднім власником вказаного нерухомого майна. Запис про обтяження зареєстрований у державному реєстрі 25.06.2014, тобто після набуття ним права власності на вказане нерухоме майно. Таким чином, станом на день винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження стосовно [PERSON] вона не була власником нерухомого майна, а саме 1/2 частки нежитлової будівлі за адресою [ADDRESS] , а власником арештованого нерухомого майна був він. Отже, заступником начальника відділу ДВС Тисменицького РУЮ Коржаком Б.Б. було помилково встановлено, що належне йому нерухоме майно нібито належить боржникові [PERSON] та безпідставно здійснено арешт майна. Він 19.02.2025 звернувся до Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції із заявою про скасування постанови про арешт майна боржника. За результатами розгляду вказаної заяви відповідач згідно листа за №39914 від 05.03.2025 повідомив його про те, що згідно реєстру АСВП у відділі ДВС Тисменицького РУЮ перебувало виконавче провадження ВП №40805929 по виконанню виконавчого листа від №352/1000/13-ц від 17.10.2013, виданого Тисменицьким районним судом, про стягнення з [PERSON] в солідарному порядку на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 412 206,76 грн заборгованості за кредитним договором та 3 441 грн судових витрат по сплаті судового збору. Заступником начальника відділу ДВС Тисменицького РУЮ Коржаком Б.Б. 27.11.2013 було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Крім того, відповідач зазначив про неможливість проведення перевірки матеріалів виконавчого провадження, оскільки виконавче провадження знищено у зв`язку з закінченням строку зберігання. Враховуючи, що матеріали виконавчих проваджень знищено, а наявність обтяження у вигляді арешту позбавляє його права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном, тому єдиним способом захисту його порушеного права є звернення до суду з цим позовом про зняття арешту з нерухомого майна. На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, просив зняти арешт з нерухомого майна, що належить йому на праві власності, а саме з 1/2 частки власності нежитлової будівлі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , який накладений у рамках виконавчого провадження №40805929, державна реєстрація обтяження проведена 25.06.2014 за №6122913. Ухвалою судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області Олійника М.Ю. від 16.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Ухвалою судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області Олійника М.Ю. від 19.05.2025 передано справу за позовом [PERSON] до Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з нерухомого майна до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області за підсудністю. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 03.07.2025 прийнято до провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з нерухомого майна. Вирішено перейти до розгляду цивільної справи за правилами загального позовного провадження, зі стадії відкриття провадження у справі. Призначено підготовче засідання. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 13.10.2025 залучено до участі у цій цивільній справі співвідповідачів Державну іпотечну установу та [PERSON] . У відзиві на позовну заяву представник Державної іпотечної установи зазначив, що установа є неналежним співвідповідачем у справі, оскільки суть позовної заяви це зняття арешту з нерухомого майна за адресою [ADDRESS] . Державна іпотечна установа не має жодного відношення до вищезазначеної адреси. Ні в позовній заяві позивача, ні в ухвалі суду, якою установу залучено співвідповідачем по справі, не зазначено як установа порушила права та обов`язки позивача та своєю протиправною дією або бездіяльністю заподіяла шкоду позивачу, яка є предметом судового позову. Позивач обрав неналежний спосіб захисту щодо установи в якості співвідповідача, адже установа жодним чином не зачіпає його права та інтереси. Установа не є кредитором [PERSON] , а також на балансі установи не обліковується заборгованість за позивачем. Вказує, що оскільки невірно зазначено статус установи в якості співвідповідача, то відбулося зловживання процесуальними правами представником позивача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позовній заяві. Додатково зазначила, що арешт накладено неправомірно, постанови державного виконавця є помилковими. Представник Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, подав письмові пояснення у справі, відповідно до яких в рамках виконавчого провадження №40805929 з примусового виконання виконавчого листа №352/1000/13-ц, виданого 17.10.2013 Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області, про стягнення з [PERSON] в солідарному порядку на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 412 206,76 грн заборгованості за кредитним договором та 3 441 грн судових витрат по сплаті судового збору державним виконавцем 27.11.2013 зареєстровано виконавчу дію «звернення стягнення на майно боржника», в рамках якої з метою забезпечення повного і своєчасного виконання виконавчого провадження державним виконавцем обґрунтовано необхідність накладення арешту на майно боржника. В той же час, згідно відомостей спецрозділу ДРРП 25.06.2014 державним реєстратором проведено реєстрацію обтяження №6122913 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 40805929 від 13.03.2014, виданої заступником начальника відділу ДВС Тисменицького РУЮ Коржаком Б.Б. Відповідно до змісту скан-копії постанови, що стала підставою для реєстрації обтяження №6122913, така постанова була винесена саме в рамках виконавчого провадження №40805929 з примусового виконання виконавчого листа №352/1000/13-ц, виданого 17.10.2013 Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області, про стягнення з [PERSON] в солідарному порядку на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 412 206,76 грн заборгованості за кредитним договором та 3 441 грн судових витрат по сплаті судового збору. Вказує, що відділ просить врахувати, що згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно при пошуку інформації за об`єктами до 2013 року станом на 30.11.2025 існує «активний запис» від 25.02.2005 №6634883 про право власності на 1/2 частки на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером № 7170791, який присвоєно 26.08.2004, а погашено тільки 18.02.2025, щодо нежитлової будівлі за адресою [ADDRESS] . При цьому, незважаючи на погашення в 2025 році запису про реєстраційний номер 7170791 на ОНМ, запис від 25.02.2005 №6634883 про право власності на 1/2 частки на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером №7170791 облікується як активний. Тому, перевіряючи майновий стан боржника, державним виконавцем у ВП №40805929 і було виявлено, що згідно відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/2 частки у ОНМ, арешт на яку постановою від 27.11.2013 (13.03.2014) в рамках ВП №40805929 накладено заступником начальника відділу ДВС Тисменицького РУЮ Коржаком Б.Б. та зареєстровано обтяження №6122913. Виконавче провадження, в рамках якого арешт накладено, є завершеним, і виходячи із наявної судової практики та підстав, визначених Законом України «Про виконавче провадження», відділ не бачить підстав для вчинення виконавчої дії із зняття арешту з майна в завершеному виконавчому провадженні, особливо, враховуючи що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 40805929 видана заступником начальника відділу ДВС Тисменицького РУЮ Коржаком Б.Б. є чинна та не оскаржувалась. Одночасно з цим, згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] зареєстроване право власності на ОНМ № 1760626240 на підставі договору дарування від 28.12.2012 року, яке відділом не оспорюється. Також представник органу ДВС долучив копію наказу про перейменування відділу. Представник Державної іпотечної установи в судове засідання не з`явилася, у відзиві на позовну заяву просила про розгляд справи за відсутності представника установи. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Правом подання відзиву на позовну заяву не скористалася. Будь-яких заяв чи клопотань від неї не надходило. Розглянувши матеріали цивільної справи, заслухавши представника позивача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Статтею ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19). Частинами 1, 3 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, відповідно до ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 28.12.2012 між позивачем [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладено договір дарування нежитлової будівлі за адресою [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Вірстюком Т. В., та зареєстровано у реєстрі за № 2490. За цим договором [PERSON] та [PERSON] зобов`язуються передати у власність [PERSON] , а [PERSON] зобов`язується прийняти у власність належні [PERSON] та [PERSON] нежитлові будівлі, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] та розташовані на земельній ділянці, площею 4,6000 га, кадастровий №2624083200:02:006:0001, наданій для обслуговування виробничих приміщень та споруд цегляного заводу, яка не перебуває у власності [PERSON] та [PERSON] . Нежитлові будівлі складаються з адміністративного корпусу цегляного, зазначеного в плані літерою "А", загальною площею 41,8 кв.м., відкритого навісу з дерев`яних стовпів, загальною площею 516,1 кв.м., зазначеного "Б", відкритого навісу з металевих стовпів, загальною площею 499,5 кв.м., зазначеного "В", відкритого навісу з металевих стовпів, загальною площею 543,5 кв.м., зазначеного "Г", душової цегляної, загальною площею 31,5 кв.м., зазначеної "Е", відкритого навісу з цегляних стовпів, загальною площею 547,6 кв.м., зазначеного "Ж". відкритого навісу з цегляних стовпів, загальною площею 543,7 кв.м.. зазначеного "3", відкритого навісу з цегляних стовпів, загальною площею 575,2 кв.м., зазначеного "ї", цеху цегляного, загальною площею 572,6 кв.м., зазначеного "К", цеху цегляного, загальною площею 738,8 кв.м.. зазначеного "Л". Відчужуване майно належить: 1/2 частка [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Надвірнянського РНО, Вірстюком Т.В., 28.08.2004 за реєстровим № Д-481, зареєстрованого Івано-Франківським ОБТІ за № 1 в книзі №1, реєстраційний №7170791: 1/2 частка [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Надвірнянського РНО. Вірстюком Т.В., 28.08.2004 за реєстровим № Д-481, зареєстрованого Івано-Франківським ОБТІ за № 1 в книзі №1, реєстраційний №7170791. Підписанням цього договору сторони підтвердили про фактичну передачу нежитлових будівель дарувальниками у власність обдарованого. Дарувальники свідчать, що зазначене майно, яке с предметом цього договору прихованих недоліків не має, на момент укладення цього договору нікому іншому не продано, не подаровано, іншим способом не відчужено, не передано в користування, під заставою, забороною (арештом) та у податковій заставі не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав і претензій щодо нього у третіх осіб, як у межах, так і за межами України, немає, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесено, а також, що воно не використовується як юридична адреса. Згідно з витягом №39711923, виданим 28.12.2012 року приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Вірстюк Т.В., з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відчужуване майно не перебуває під забороною відчуження (арештом). Згідно з витягом №39712045, виданим 28.12.2012 року приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Вірстюк Т.В., з Державного реєстру іпотек, відчужуване майно не перебуває в іпотеці. Згідно Витягу з Державного реєстру правочинів №12437013, виданого 28.12.2012, вказаний договір дарування внесений в реєстр за №5435316, предмет правочину: реєстраційний номер об`єкта у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 7170791, нежитлові будівлі за адресою [ADDRESS] , дарувальники: [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] , та [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ; обдарований [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 83424 від 21.01.2013, реєстратором реєстраційної служби Надвірнянського районного управління юстиції 15.01.2013 зареєстровано право власності за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1760626240, об`єкт нерухомого майна: будівля, цегельний завод, який знаходиться за адресою [ADDRESS] ; підстава виникнення права власності: договір дарування нежитлових будівель, посвідчений 28.12.2012 приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Вірстюком Т.В., зареєстрований в реєстрі №2490. Позивач 19.02.2025 звернувся до Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про скасування постанови про арешт майна боржника. Згідно відповіді на заяву позивача про скасування постанови про арешт майна від 19.02.2025 Івано-Франківський відділ державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за №39914 від 05.03.2025 повідомив, що згідно реєстру АСВП у відділі ДВС Тисменицького РУЮ, перебувало виконавче провадження ВП №40805929 по виконанню виконавчого листа від №352/1000/13-ц від 17.10.2013, виданого Тисменицьким районним судом, про стягнення з [PERSON] в солідарному порядку на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 412 206,76 грн заборгованості за кредитним договором та 3 441 грн судових витрат по сплаті судового збору. 27.11.2013 заступником начальника відділу ДВС Тисменицького РУЮ Коржаком Б.Б. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Матеріали виконавчого провадження №40805929 знищено у зв`язку з закінченням строку зберігання в архіві, відповідно до п. 2 розділу XI Наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07.06.2017 року «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями». Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №413827940 від 18.02.2025, за [PERSON] 15.01.2013 зареєстровано право власності на нерухоме майно будівля, цегельний завод, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1760626240, підстава виникнення права власності: договір дарування нежитлових будівель, посвідчений 28.12.2012 приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Вірстюком Т.В., зареєстрований в реєстрі №2490. Також міститься запис про державну реєстрацію обтяжень, номер запису про обтяження: 6122913 (спеціальний розділ), дата та час державної реєстрації: 25.06.2014, особа, майно/права якої обтяжуються - [PERSON] , опис об`єкта обтяження: 1/2 частка нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , що належить [PERSON] , вид обтяження - арешт нерухомого майна. Зазначений запис внесено до Реєстру на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.03.2014, винесеної заступником начальника відділу ДВС Тисменицького РУЮ Коржаком Б. Б. Згідно запису про обтяження №6122913 від 25.06.2014. Відповідно до відомостей ВП-спецрозділ від 30.11.2025 виконавче провадження №40805929 з примусового виконання виконавчого листа від 17.10.2013 №352/1000/13-ц, виданого Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області, про стягнення з [PERSON] в солідарному порядку на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 412 206,76 грн заборгованості за кредитним договором та 3 441 грн судових витрат по сплаті судового збору, який надійшов до органу ДВС 15.11.2013, відкрито 19.11.2013. Державним виконавцем 26.11.2013 винесено постанову про стягнення виконавчого збору, 27.11.2013 - постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 20.01.2014 - постанову про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні. Заступником начальника відділу Коржаком Б.Б. 25.03.2014 виконавчий документ повернуто стягувачеві, оскільки стягувач не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, про що винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (п. 4 ч.1 ст. 47). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №454494974 від 02.12.2025, за [PERSON] 15.01.2013 зареєстровано право власності на нерухоме майно будівля, цегельний завод, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1760626240, реєстраційний номер об`єкта у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 7170791. Підстава виникнення права власності: договір дарування нежитлових будівель, посвідчений 28.12.2012 приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Вірстюком Т.В., зареєстрований в реєстрі №2490. Вказане майно було передано [PERSON] в іпотеку ПАТ «ПроКредит Банк» 21.03.2013, іпотеку припинено 17.02.2025, а також було передано [PERSON] та [PERSON] в іпотеку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 08.06.2006, іпотеку припинено 10.12.2012. Відповідно до копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 40805929 від 13.03.2014, винесеної заступником начальника відділу ДВС Тисменицького РУЮ Коржаком Б.Б. при примусовому виконанні виконавчого листа №352/1000/13-ц, виданого 17.10.2013 Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області, про стягнення з [PERSON] в солідарному порядку на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 412 206,76 грн заборгованості за кредитним договором та 3 441 грн судових витрат по сплаті судового збору накладено арешт на 1/2 частку нежитлової будівлі, реєстраційний номер об`єкта у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 7170791, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Відповідно до копії ухвали Тисменицького районного суду від 24.04.2025 у справі №352/1000/13-ц на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького В.В. знаходиться виконавче провадження №72348789 з примусового виконання виконавчого листа № 352/1000/13-ц, виданого 29.06.2023 Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області, про стягнення з боржника в солідарному порядку на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 412 206 грн 76 коп. заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Тисменицького районного суду від 08.12.2020 у справі № 352/1000/13-ц замінено сторону стягувача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» його правонаступником Державною іпотечною установою. Згідно даних з сайту судової влади боржниками за клопотанням у справі № 352/1000/13-ц Тисменицького районного суду Івано-Франківської області є [PERSON] та [PERSON] . Наказом Міністерства юстиції України від 02.06.2025 №1548/5 перейменовано Івано-Франківський відділ державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на Івано-Франківський відділ державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594 св 21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109 св 22). У постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 337/2402/22 (провадження № 61-7442св23) вказано, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Позивач [PERSON] не є стороною у справі, в межах якої був накладений арешт на майно [PERSON] , натомість вважає, що його права як власника нерухомого майна мають бути захищені в порядку позовного провадження шляхом подання цього позову про зняття арешту з майна, яке йому належить, та позивачем вірно визначено відповідачами правонаступника юридичної особи, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчому провадженні, та боржника у виконавчому провадженні. Таким чином безпідставними є доводи представника Державної іпотечної установи, що установа є неналежним відповідачем у справі. При цьому, позивач вказує, що є власником спірного нерухомого майна, тому ним заявлено лише вимогу про зняття арешту з майна. Відповідачами не заявлено про те, що ними оспорюється право власності позивача на арештоване майно. У абзаці 2 пункту 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам роз`яснено, що, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. Згідно ч. 1-3, 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зазначила, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять даних щодо оспорювання договору дарування нежитлової будівлі за адресою [ADDRESS] , укладеного 28.12.2012 між позивачем [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Вірстюком Т.В., та зареєстровано у реєстрі за № 2490, або визнання його недійсним у встановленому законом порядку. При укладенні договору нотаріусом згідно з витягами №39711923, №39712045 від 28.12.2012 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, перевірено, що відчужуване майно не перебуває під забороною відчуження (арештом) та не перебуває в іпотеці. Також вказане майно було передано [PERSON] та [PERSON] в іпотеку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 08.06.2006, яку припинено 10.12.2012. Представник Державної іпотечної установи, яка є правонаступником юридичної особи, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчому провадженні, зазначає, що установа не має жодного відношення до нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , установа жодним чином не зачіпає його права та інтереси [PERSON] , не є його кредитором, а також на балансі установи не обліковується заборгованість за позивачем. Згідно ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно положень ст. 3 цього Закону державна реєстрація прав є обов`язковою. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 вказаної статті Закону будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Згідно ч. 3 цієї статті Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині першій статті 317 ЦК України, у тому числі й право володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19). Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), пункт 6.13постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судом встановлено, що за [PERSON] 15.01.2013 зареєстровано право власності на нерухоме майно будівля, цегельний завод, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1760626240, реєстраційний номер об`єкта у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 7170791, на підставі договору дарування нежитлових будівель, посвідчений 28.12.2012 приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Вірстюком Т.В., зареєстрований в реєстрі №2490, 1/2 частка якого належала [PERSON] та цей об`єкта був зареєстрований у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 7170791. Положення ст. 41 Конституції України визначають, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вказане також відображено в ст. 321 ЦК України, згідно якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що підтверджує неодмінність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовної діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання. У рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» («Sporrong and Lonnroth v. Sweden») ЄСПЛ зазначив, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, своєю чергою, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Щодо першого припису ЄСПЛ у пунктах 63, 64 рішення у справі «Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium) зауважив, що, визнаючи право на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності. Держава сама визначає «необхідність» відповідного закону, а наявність «спільного інтересу» може спонукати державу до «здійснення контролю за використанням власності», включаючи розпорядження та спадкування. ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine)]. ЄСПЛ вказав на неодмінність перевіряти обмеження прав людини, передбачені у національному законі, визначати наявність обставин для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність. Обмеження прав має передбачатися національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження. Обмеження прав у такому разі повинно прямо передбачатися у законі, а зміст закону повинен бути доведений до відома громадян. Закон має відповідати критеріям якості - обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного. Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи. Втручання у права має відповідати вимогам співмірності. Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не метою, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним, безальтернативним та достатнім, а не надмірним. Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним. Правовою метою накладення арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання судового рішення. Тобто, кредитор, на користь якого у боржника виникло зобов`язання за судовим рішенням, яке підлягає примусовому виконанню, має обґрунтовані очікування, що внаслідок накладення арешту на майно боржника та його подальшої реалізації остаточне рішення суду буде виконане. Тож накладення та існування арешту на майно боржника до закінчення примусового виконання судового рішення має важливе значення для забезпечення виконання остаточного судового рішення та реального поновлення прав фізичних та юридичних осіб. Накладення арешту на майно, яке не належить боржнику, не призведе до реального поновлення прав кредитора, порушує право власника вільно розпоряджатися своїм майном. Таким чином, враховуючи правові підстави позову, а також те, що предметом позову є зняття арешту з нерухомого майна, накладеного в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, таке майно станом на час відкриття виконавчого провадження та накладення арешту боржнику за виконавчим листом не належало, відсутність фактичних майнових претензій правонаступника стягувача до позивача, беручи до уваги те, що позов про зняття арешту з майна поданий не учасником виконавчого провадження, який не наділений правом звернутися із скаргою щодо протиправності дій державного виконавця щодо накладення арешту на його майно та у зв`язку з накладенням арешту позивач позбавлений права розпоряджається своїм майном на власний розсуд, що вказує про порушення його прав і необхідність їх захисту, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та зняття арешту з нерухомого майна, що належить йому на праві приватної власності, накладеного на 1/2 частки власності нежитлової будівлі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №40805929 від 13.03.2014, винесеної заступником начальника відділу ДВС Тисменицького РУЮ Коржаком Б.Б., зареєстрований 25.06.2014 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (спеціальний розділ), реєстраційний номер обтяження 6122913.

Outcome: approved