Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

До Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна [PERSON] , до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» про стягнення заборгованості. Позовна заява обґрунтована тим, що у період з 21 вересня 1972 року по 27 лютого 2023 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах із Державним підприємством «ЗАВОД 410 ЦА», яке нарахувало, але не виплатило позивачці заробітну плату у розмірі 220 367, 62 грн., яку позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад суду та справу передано судді Застрожніковій К.С. 30.10.2024 на підставі ухвали суду у справі було відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 10.01.2025 через систему Електронний суд надійшов відзив від представника відповідача ДП «ЗАВОД 410 ЦА» Поліщука Д.А., в якому сторона відповідача заперечувала проти задоволення позовни вимог, зазначивши, що через введений на території України воєнний стан Наказом Підприємства № 45 від 24.02.2022 було оголошено простій на Підприємстві. Наказом № 46 від 24.03.2022 призупинено дію трудових договорів з 24 березня 2022 року з переважною більшістю працівників ДП «ЗАВОД 410 ЦА» до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану. Через обстріли постраждали виробничі будівлі та приміщення підприємства, що підтверджується Актом про пожежу від 25.11.2023. Можливість ДП «ЗАВОД 410 ЦА» використовувати банківські рахунки, відкриті в установах інших банків була відсутня у зв`язку із їх блокуванням та арештом на підставі зведеного виконавчого провадження, яке сформувалося, в більшій мірі, у зв`язку з фактично повною зупинкою підприємства через воєнний стан. Також, просить застосувати позовну давність до вимог позивачки про стягнення заробітної плати, та відмовити позивачці у задоволенні позову. 25.08.2025 суд ухвалою закрив підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги з підстав та за обставин, викладених у позові, зазначивши, що строки позовної давності нею пропущено не було, оскільки вона зверталась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості, який було видано та в подальшому було скасовано судом за заявою представника відповідача. Крім того, достовірну довідку про розмір наявної заборгованості позивачка отримала тільки 09.07.2024, після чого звернулась до суду із вказаним позовом, просила задовольнити позовні вимоги та стягнути на її користь з відповідача суму заборгованості із заробітної плати у розмірі 220 367, 62 грн. Представник відповідача ДП «ЗАВОД 410 ЦА» Поліщук Д.А. заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що відповідачем дійсно позивачці була видана довідка про доходи від 09.07.2024 за № 204, в якій відображено дійсний розмір заборгованості відповідача перед позивачкою із заробітної плати за період з листопада 2022 року по лютий 2023 року у загальному розмірі 220 367, 62 грн. Вказаний розмір наявної забооговагності із заробітої плати перед позивачкою стороною відповідача визнається та не оспорюються. Представник відповідача зазначив, що підприємство позбавлено можливості провести виплату заборгованості перед позивачкою, оскільки через введений на території України воєнний стан та обстріли території підприємства з боку країни агресора, підприємство не може відносити свою роботу та виплатити наяавну заборгованість. Крім того, представник відповідача просив суд застосувати позовну давність до вимог позивачки про стягнення заробітної плати, зауваживши, що позивачка була звільнена з посади начальника розрахункового бюро за власним бажанням на підставі наказу від 15.02.2023 за № 133/о, водночас із позовом про стягнення заробітної плати позивачка до суду звернулась тільки 06.08.2024 року. Отже, на переконання позивача, строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, із врахуванням ст. 233 КУпАП обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про поруення свого права. Тому, просив відмовити у задоволенні позову повністю. Також, під час надання пояснень представник відповідача зазначив, що позивачка у травні 2023 року зверталась до суду із заявою про видачу судового наказу, який було видано, та в подальшому скасовано, однак ці обставини жодним чином не впливають на перебіг строку позовної давності, яку просить застосувати представник відповідача до спірних правовідносин. 07.01.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 15.02.2023 наказом в.о. Генерального директора Державного підприємства «ЗАВОД 410 ЦА» за № 133/0 «Про звільнення [PERSON] » [PERSON] - начальника розрахункового бюро бухгалтерії звільнено з 27.02.2023 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України. Згідно із копією довідки про доходи від 09.07.2024 за № 204, виданої [PERSON] , слідує, що за період з листопада 2022 року по лютий 2023 рік позивачці нараховано дохід у сумі 273 748, 60 грн., сума утримання з даного доходу становить 53380, 98 грн., до виплати 220 367, 62 грн. 24.02.2022 відповідно до Наказу Генерального директора ДП «ЗАВОД 410 ЦА» за № 45 затверджено Акт простою від 24.02.2022, з 24.02.2022 оголошено на ДП простій для працівників підприємства, працівникам підприємства дозволено не виходити на роботу до закінчення простою, за винятком працівників щодо яких протягом простою є нагальна потреба у присутності на робочому місці із додержанням внутрішнього трудового розпорядку, встановлених правил охорони праці та техніки безпеки. 24.03.2022 наказом Генерального директора ДП «ЗАВОД 410 ЦА» за № 46 призупинено дію трудових договорів з 24.03.2022 року до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану з працівниками ДП «ЗАВОД 410 ЦА». З інформації, викладеної у копії Витягу з ЄРДР від 25.11.2023, слідує, що 25.11.2023 зареєстровано кримінальне провадження за № 22023101110000866 за обставинами, що 25.11.2023 військовослужбовцями збройних сил російської федерації, з використанням БпЛА здійснено обстріл Державного підприємства. 08.07.2024 наказом в.о. Генерального директора ДП «ЗАВОД 410 ЦА» з 08.07.2024 оголошено на ДП «ЗАВОД 410 ЦА» простій для працівників Підприємства, з якими не призупинена дія трудового договору та які не включені у цей день до чергових змін. Судом досліджені копії таблиць із інформацією про фінансові результатати за 2022 рік роботи підприємства. 05.11.2024 наказом Генерального директора ДП «ЗАВОД 410 ЦА» за № 159 змінено істотні умови праці та встановлено з 11.11.2024 року по 17.01.2025 неповний робочий час у розмірі 0,4 норми тривалості робочого часу, а саме неповний робочий тиждень із робочими дніми: вівторок та середа, вихідними днями: четвер, п`ятниця, субота, неділя та понеділок (дводенний робочий тиждень) всім працівникам ДП «ЗАВОД 410 ЦА», з якими не призупинена дія трудового договору та які не включені у цей період до чергових змін. 30.12.2024 наказом в.о. Генерального директора за № 184 з 01 по 06 січня 2025 року оголошено на ДП «ЗАВОД 410 ЦА» простій для працівників підприємства, з якими не призупинена дія трудового договору, та які не включені у цей день до чергових змін. 30.12.2024 було складено Акт простою на ДП «ЗАВОД 410 ЦА» з 01 по 06 січня 2025 року. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. У відповідності до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. У відповідності до ч. 1 ст. 115 КЗпАП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Під час судового розгляду представник відповідача визнав обставини, що розмір заборгованості ДП «ЗАВОД 410 ЦА» із виплати заробітної плати на користь позивачки, відповідає розміру заборгованості, зазначеному у довідці про доходи від 09.07.2024 за № 204, погодившись із тим, що сума заборгованості становить 220 367, 62 грн. За змістом ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників, їхніх представників. Таким чином, судом встановлено, що відповідач ДП «ЗАВОД 410 ЦА» має непогашену заборгованість із виплати заробітної плати перед позивачкою [PERSON] за період з листопада 2022 року по лютий 2023 рік у сумі 273 748, 60 грн., сума відрахувань становить 53380, 98 грн., тобто до виплати позивачці - 220 367, 62 грн. При цьому, простій на ДП «ЗАВОД 410 ЦА», запроваджений наказами керівників державного підприємства, не звільняє відповідача від обов`язку виплатити на користь позивачки заробітну плату, яка підлягала їй до виплати при звільненні. Стосовно застосування строку позовної давності до вимог позивачки про стягнення заробітної плати, суд зазначає наступне. На час звільнення позивачки із займаної посади положення ч. 1 ст. 233 КзпП України були викладені у наступній редакції «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.» (в редакції станом на 27.02.2023 р.). Разом з тим, п.п. 1, 2 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України встановлюється, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану". Так, п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із останніми змінами) установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19.12.2020 до 30.06.2023 на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2», від 20.05.2020 №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22.07.2020 №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2». Під час судового розгляду сторони підтвердили ті обставини, що 24.05.2023 Солом`янським районним судом міста Києва було видано судовий наказ за заявою [PERSON] про стягнення заробітної плати, який 26.07.2023 було скасовано судом. Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.12.2025 за № 1-р/2025 у справі № 1-7/2024 (337/24) зазначив, що Конституційний Суд України вважає, що запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю та уможливлює невиконання роботодавцем обов`язку з оплати праці, зокрема у випадках, коли працівник звертатиметься до суду пізніше ніж через три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Фактично право працівника на одержання винагороди за працю підлягає судовому захисту лише в межах установленого строку звернення до суду, зі спливом якого працівник втрачатиме можливість ефективного та дієвого поновлення своїх прав у спосіб звернення до суду. Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку. Законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту. Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України. Вказаним рішенням Конституційного Суду України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Таким чином, із врахуванням вищевикладеного, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності до вимог [PERSON] про стягнення заборгованості із заробітної плати, натомість - суд визнає дані вимоги законними та обґрунтованими, такими, що підтверджуються сукупністю доказів, безпосередньо досліджених судом під час судового розгляду, та узгоджуються із правовою позицією представника відповідача, який визнав розмір заборгованості перед позивачкою із заробітної плати у розмірі, заявленому позивачкою до стягнення у поданій позовній заяві. Отже, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог повністю. Оскільки заявлені позовні вимоги задоволені у повному обсязі, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь Держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 203, 68 грн., оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору за вимогами майнового характеру про стягнення заробітної плати.

Outcome: approved