Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. До Соборного районного суд міста Дніпра 04 березня 2025 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що перебувала з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 17.06.2008 року. Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON] [INFO] . Шлюб розірвано за рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області № 263/1784/15-ц від 12 березня 2015 року. Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати з матір`ю. З того часу відповідач [PERSON] перестав цікавитися життям і здоров`ям своєї доньки [PERSON] . Відповідач повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Він більше 10 років не спілкується з донькою, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. З початку 2015 року відповідач від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини повністю відсторонився, життям та станом здоров`ям доньки не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватися та приймати участь в її вихованні, не надає матеріальної допомоги. Усі витрати, пов`язані із вихованням та утриманням дитини несе позивачка. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24.02.2015 року № 263/1781/15-ц за заявою позивачки з відповідача були стягнуті аліменти на утримання доньки [PERSON] . Згідно листа Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції України заборгованість по аліментам у розмірі 230 850 грн. 20 коп., допущена відповідачем починаючи з 2015 року. Зазначено, що 13.05.2017 року у зв`язку із заборгованістю виносилась постанова про арешт майна боржника, неодноразово виносились постанови про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи. Відомості про боржника внесені до Єдиного реєстру боржників. Виносились постанови про тимчасові обмеження боржника, а саме у праві виїзду за межі України, праві полювання, у праві користування вогнепальною зброєю, у праві керування транспортними засобами. Починаючи з 2015 року та вже під час повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації на територію України відповідач навіть не поцікавився долею своєї дитини. На теперішній час відповідач залишився проживати на тимчасово окупованій території державою агресором, й намірів виїжджати на підконтрольну українській державі територію не виказує. Як вбачається з відповіді № 22.17-15/1454 від 13.12.2024, в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб інформація про [PERSON] відсутня. Відповідач ніяким чином про доньку не піклується, не приймає ніякої участі у вихованні, утриманні, догляді власної дитини, не цікавиться станом її здоров`я, її успіхами та досягненнями. Натомість, мати дитини, позивачка [PERSON] має гарні побутові умови для проживання доньки. В неї є можливість створення належних умов для її виховання. Вона в повній мірі сприяє розвитку та інтересам [PERSON] . 22 червня 2016 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] та взяла прізвище « [PERSON] ». Чоловік позивачки сприймає [PERSON] як рідну доньку, забезпечує її потреби та підтримує морально. Дитина виховується в повній сім`ї, сприймає чоловіка позивачки [PERSON] як рідного батька. В новому шлюбі у позивачки народився син [PERSON] [INFO] з яким у [PERSON] тісний емоціональний зв`язок та дружні родинні відносини. Чоловік позивачки дуже добре ставиться до дочки, між ними склалися дуже теплі, довірчі стосунки. Сім`я має стабільний дохід. Позивачка зі своїм чоловіком вживають всіх заходів для створення дитині гармонійного середовища для її розвитку і виховання. Позивачка дуже багато приділяє уваги своїм дітям. Проводить з ними час з урахуванням інтересів та зайнятості дітей (школи, начальні і пізнавальні гуртки, додаткові заняття, дозвілля, відвідування музеїв і інше, екскурсії, оздоровлення, відпочинок, подорожі і інше). Позивачка приділяє багато часу навчанню та розвитку [PERSON] , підтримує тісний зв`язок з класним керівником, де здобуває шкільну освіту її донька. Батько ж дитини, в свою чергу, ніколи не відвідував батьківські збори, не спілкувався з вчителями та не цікавився її успіхами. Крім того, відповідач жодного разу не надавав грошових коштів на утримання своєї доньки, жодного разу не привітав дитину зі святом у будь-який спосіб, навіть у телефонному режимі або через мережу Інтернету. При цьому, будь-яких перешкод відповідачу виконувати належним чином покладені на нього обов`язки по утриманню або вихованню дитини ніхто не чинить, він сам усунувся від своїх обов`язків, матеріально дитину не забезпечує, її вихованням та здоров`ям не цікавиться, батьківської любові та турботи до доньки не проявляє. Таким чином відповідач, як біологічний батько дитини, починаючи з лютого 2015 року жодного разу не поцікавився життям своєї дитини, не впевнився в її безпеці в умовах військової агресії російської федерації. Родинний зв`язок між ними безповоротно втрачено, в подальшому дитина з батьком підтримувати стосунки не бажає. [PERSON] проти позбавлення [PERSON] батьківських прав не заперечує, а навпаки, бажає, щоб її удочерив відчим [PERSON] і бажає змінити свої прізвище. Враховуючи вищенаведене, позивач була вимушена звернутись до суду із вказаним позовом. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії по справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 04 березня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою від 05 березня 2025 року відкрито провадження у даній справі. Ухвалою від 05 березня 2025 року витребувано від Міністерства соціальної політики України інформацію з Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб щодо [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 21 травня 2025 року зобов`язано Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою від 03 липня 2025 року витребувано: у Національної соціальної сервісної служби України та Департаменту цифрового розвитку та інформаційних технологій Міністерства соціальної політики України інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб про факт взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи та про місце реєстрації (адреса реєстрації) як ВПО відповідача: [PERSON] /, дата народження: [INFO] адреса: [ADDRESS] РНОКПП: [NUMBER] ; у Державної прикордонної служби України відомості щодо перетину державного кордону відповідачем: [PERSON] дата народження: [INFO] адреса: [ADDRESS] РНОКПП: [NUMBER] ; у Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо смерті [PERSON] дата народження: [INFO] адреса: [ADDRESS] РНОКПП: [NUMBER] ; в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області відомості про джерела отримання доходів відповідача - фізичної особи - [PERSON] дата народження: [INFO] адреса: [ADDRESS] РНОКПП: [NUMBER] ; в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області витяг з реєстру застрахованих осіб відносно відповідача [PERSON] дата народження: [INFO] адреса: [ADDRESS] РНОКПП: [NUMBER] . Представник позивачки просила справу розглядати у відсутність позивачки та представника, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи подала заяву про розгляд справи без її участі, та надала висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітньої [PERSON] [INFO] , як таке що відповідає інтересам дитини. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували з 17.06.2008 року в зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу у сторін народилася спільна дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області 24 листопада 2008 року, актовий запис № 1544 , серія [NUMBER] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 12 березня 2015 року у справі № 263/178/15-ц шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 17.06.2008 року у Жовтневому відділі актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 403 - розірвано. [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » , уклавши шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Харків), актовий запис № 378 , серії [NUMBER] . На примусовому виконанні в Лівобережному ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № [NUMBER], яке відкрито на підставі виконавчого листа №263/1781/15-ц виданого 12.03.2015 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя про стягнення з [PERSON] на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/ 4 частини з усіх видів доходів (заробітку), але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 12.02.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. З урахуванням того, що заборгованість не сплачується відповідачем тривалий час, державним виконавцем виносились вмотивовані постанови та вчинені всі можливі заходи примусового виконання. Як вбачається з відповіді Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області № 22/17-15/1454 від 13.12.2024, 13.05.2017 у зв`язку із наявністю заборгованості, задля забезпечення виконання рішення державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладений арешт на все рухоме та нерухоме (невизначене) майно боржника. Під час примусового виконання виконавчого листа № 263/1781/15-ц державними виконавцями неодноразово виносились постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Зокрема постанову від 13.02.2018 було направлено для виконання до ТОВ «Будтехмаш». Через утворення заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої за період з 01.10.2019 по 31.12.2021 становив 52992,20 грн., що сукупно перевищує суму відповідних платежів за три місяці, 25.01.2022 було складено повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників. Одночасно через наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці були винесені вмотивовані постанови про тимчасові обмеження боржника, а саме у праві виїзду за межі України, управі полювання, у праві користування вогнепальною зброєю, у праві керування транспортними засобами. 12.12.2024 року державним виконавцем було складено постанову про арешт коштів боржника, яку надіслано для виконання до банківських установ - учасників електронного обміну в АСВП. Згідно отриманих відповідей АТ КБ «Приватбанк», АТ «Універсал Банк», постанову прийнято до виконання, від інших банківських установ отримано повідомлення про повернення постанови без виконання через відсутність клієнта/рахунків. Станом на 11.12.2024 на рахунках боржника в АТ КБ «Приватбанк», АТ «Універсал Банк» кошти відсутні, тому не здійснюється примусове списання коштів з рахунків. Крім того згідно листа Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області № 22/17-15/1454 від 13.12.2024 державним виконавцем вчинялись неодноразові запити до Державної податкової служби, ДФС, органів ПФУ, Міністерства внутрішніх справ України, Національної соціальної сервісної служби України, з метою отримання відомостей про боржника. Згідно Довідки Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області № 22/17-37/1454 від 13 грудня 2024, заборгованість зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № [NUMBER] , яке відкрито на підставі виконавчого листа №263/1781/15-ц виданого 12.03.2015 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя про стягнення з [PERSON] на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] становить 230 850 грн. 20 коп. Відповідно до інформації Юридичного департаменту Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України наданої на ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 03.07.2025 по справі № 201/2624/25, згідно з відомостей, внесених до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, станом на 11.08.2025, відсутня інформація щодо [PERSON] , [INFO] . Відповідно до листа Головного управління ДПС у Дніпропетровській області Державної податкової служби України від 12.08.2025 № 30785 разом із додатком, відомостей щодо доходу [PERSON] , [INFO] не виявлено. Позивачка зареєстрована разом з донькою [PERSON] , чоловіком [PERSON] та їх спільним сином [PERSON] [INFO] за адресою за адресою [ADDRESS] . У зв`язку з широкомасштабною військовою агресією були вимушені виїхати з м.Маріуполь Донецької області до м. Дніпра, де у перебувають на обліку як внутрішньо переміщені особи і проживають за адресою: [ADDRESS] . Згідно письмового пояснення [PERSON] , починаючи з 2015 року відповідач [PERSON] жодного разу не цікавився життям та здоров`ям доньки [PERSON] . Аліменти не сплачує, допомоги на утримання дитини не надає. Між [PERSON] (відчимом) та [PERSON] склалися сімейні дружні стосунки. Як пояснює [PERSON] , він вважає [PERSON] своєю дитиною і після позбавлення відповідача батьківських прав планує її удочерити та дати своє прізвище. За відомостями Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] працює в ГУНП в Донецькій області та має стабільний дохід. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 13.01.2026 № 6/11-9, спеціалістами управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської ради було обстежено житлово-побутові умови проживання дитини [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , та складено акт обстеження за формою згідно з додатком 9, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання доцільності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини». Відповідно до вказаного акту умови проживання дитини є задовільними. Проживають в двокімнатній квартирі; житло орендоване. [PERSON] забезпечена одягом, взуттям за сезоном, гаджетами на навчання. При тім, на думку Органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради надані Позивачем матеріали не містять переконливих доводів щодо доцільності позбавлення батька батьківських прав і з посиланням на норми Сімейного кодексу України зроблено висновок, що позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] є недоцільним, як таке, що відповідає інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно положень ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За приписами статті ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 152 Сімейного Кодексу дитина має право на належне батьківське виховання, що передбачає дотримання батьками всіх тих вимог, які пред`являє закон до процесу виховання дитини. Правом на належне виховання дитина наділяється з моменту народження. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Стаття 164 СК України встановлює перелік підстав позбавлення батьків батьківських прав, зокрема, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Статтею 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. А відповідно до ст. 27 цієї Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з роз`ясненнями пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Враховуючи положення п.8 ст.7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини. За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах про позбавлення батьківських прав участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору. Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються у Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок). Тлумачення змісту частин четвертої, шостої статті 19 СК України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування під час розгляду справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою. Наведені вище положення статті 19 СК України та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, відповідно до якого такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі. Згідно із частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне. Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право. Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили. Однак винесення рішення в справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України. Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 523/19706/19. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не може погодитися з висновком Органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 13.01.2026 № 6/11-9 щодо недоцільності позбавляти батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , з огляду на таке. Висновок Органу опіки та піклування не є актом індивідуальної дії, він не створює жодних прав та обов`язків для сторін спору, а натомість є дорадчим документом в рамках даної справи. Такий висновок не може бути оскаржений, оскільки є дорадчим документом та є доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці судом в сукупності з іншими доказами та не може бути самостійним способом захисту. Суд, надаючи правову оцінку висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача, не погоджується із ним, зокрема з тим, що висновок є достатньо ґрунтовним. Висновок органу опіки та піклування жодним чином не мотивований, його зміст про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача, суд вважає поверхневим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на недоцільність застосування такого заходу, не наведено даних, які об`єктивно суперечать інтересам дитини, не з`ясовані та не встановлені фактичні обставини, не відображено, чи була присутня дитина при засіданні комісії і яку думку висловила. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно з ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розглядати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 та набула чинності для України 27 вересня 1991 (Конвенція), батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основної уваги. Вимогами ст. 27 даної Конвенції передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей рівень життя, необхідний для розвитку дитини. Статтею 3 Конвенції встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, які відповідають за неї за законом. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі №638/15336/18, провадження №61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, провадження №61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, провадження №61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21, провадження №61-5203св23). Судом під час розгляду справи у суді не було встановлено, що відповідачу чинилися перешкоди належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, або, що відповідач не виконує батьківські обов`язки з поважних причин, тому, з урахуванням інтересів дитини суд вважає, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.169 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч.4 зазначеної статті суд при поновленні батьківських прав перевіряє наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав (Постанови від 26 січня 2022 року в справі № 203/3505/19, від 12 березня 2025 року в справі № 454/768/23). У постанові від 26 квітня 2022 року в справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984св21) Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав, керувався тим, що батько не виконував повноцінно свої батьківські обов`язки, періодичне спілкування за допомогою телекомунікаційних систем також не є таким виконанням обов`язків, а відтак особа, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дітей, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків, що в даному випадку і відбулось - малолітні діти фактично залишилися без батьківського піклування. У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21) зроблено висновок, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька (матері) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17). Судом також враховані правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду: - від 26 січня 2022 року в справі № 203/3505/19, про те, що висновок суду про позбавлення батьківських прав відповідачів відповідає інтересам малолітньої дитини, оскільки відповідачі ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, а саме: тривалий час не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, а своєю негативною поведінкою показують поганий приклад і створюють небезпеку для її життя і здоров`я, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти; - від 26 квітня 2022 року в справі № 520/8264/19, про те, що особа, яка свідомо змінює країну проживання, не приймає участі у вихованні дітей, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків, що в даному випадку і відбулось - малолітні діти фактично залишились без батьківського піклування. - від 07 травня 2024 року в справі № 715/1337/23, про те, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав носить рекомендаційний характер Суд в оцінці обставин справи керується тим, що на перше місце суд ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками(постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 361/2014/22 (провадження № 61-9249св24)). Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року (заява №39948/06) право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи «Кутцнер проти Німеччини», N 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та «Зоммерфельд проти Німеччини», [GC], № 31871/96, п. 66, ЄС/7/72003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції», № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» [GC], № 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини», № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки», № 23499/06, № 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії», № 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії», № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: «Шульц проти Польщі», № 50510/99, від 08 січня 2002 року; «Реммо і Узункая проти Німеччини», № 5496/04 від 20 березня 2007 року; та «Полашек проти Чеської Республіки», № 31885/05 від 08 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97). Із рішення Європейського суду з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року вбачається, що вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Окрім того, суд має виходити з того, що батьки мають рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги. В даному випадку, згідно з наданими доказами, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї доньки, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров`я, хоча мав б це робити, тобто з власної волі ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, ніякого інтересу до доньки не проявляє. За таких обставин, оцінивши зібрані у справі докази, врахувавши характер поведінки відповідача, який не цікавиться життям та здоров`ям доньки, його відношення до виконання своїх батьківських обов`язків, тому числі по утриманню дитини, що свідчить про те, що змінити його поведінку відносно доньки у кращу сторону неможливо, оскільки відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, у той же час, як позивач повністю забезпечила розвиток дитини у безпечному та спокійному середовищі, суд прийшов до висновку, про те, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам дитини. Судові витрати необхідно розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved