Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою мотивуючи свої вимоги тим, що 27 квітня 2016 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Златовою Н.А. та зареєстрованого у реєстрі за №4657, яка була придбана за грошові кошти отримані від продажу цього ж дня належної позивачу квартири за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що одразу повної суми на придбання квартири [ADDRESS] не було, то 18 квітня 2016 року був укладений попередній договір купівлі-продажу з [PERSON] , за умовами якого купівля-продаж квартири має бути вчинена за суму 484 500 грн., але не менше суми, що на день укладення основного договору купівлі-продажу квартири становитиме еквівалент 19 000 доларів США. На підтвердження отримання обумовленої повної вартості квартири [PERSON] була складена розписка. Після набуття права власності на квартиру в ній залишився зареєстрованим попередній власник [PERSON] та на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2017 року у справі №205/4130/16-ц його визнано таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року у справі №205/1777/19, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2021 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Батова Т.С., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Златова Н.А., про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу квартири, скасування запису про державну реєстрацію права власності, визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, а також відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Батова Т.С., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Златова Н.А., про визнання договору дійсним, визнання добросовісним набувачем. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022 року у справі №205/2982/21 було відмовлено у повному обсязі у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особі: [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Т.С., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про державну реєстрацію права власності та поновлення запису про право власності, але постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2024 року задоволено позовні вимоги правонаступника [PERSON] [PERSON] . 26 вересня 2024 року [PERSON] було подано до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позов до [PERSON] про витребування спірної квартири, з посиланням на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2024 року у справі №205/2982/21, тобто, відповідач у справі хоче позбавити позивача набутого у законний спосіб право власності на спірну квартиру. Після укладення правочину позивач вважала і вважає себе добросовісним набувачем спірного майна, зареєструвала своє право власності та отримала новий технічний паспорт на житлове приміщення, уклала необхідні договори з організаціями по обслуговуванню і утриманню квартири, зареєструвала своє місце проживання за адресою спірної квартири, оскільки це її єдине житло, провела ремонтні роботи з покращення стану та можливості подальшого проживання в ньому. На підставі викладеного, представник позивача звернулась до суду з цим позовом, в якому просила визнати [PERSON] добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] , яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 27 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. і зареєстровано в реєстрі за №4657, а також судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 10 липня 2025 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Представником відповідача [PERSON] в системі «Електронний суд» було сформовано відзив на позовну заяву в якому просив залишити без задоволення позовну заяву. В обґрунтування зазначив, що позивач обрала неправильний спосіб захисту прав та інтересів, оскільки навіть у разі задоволення позову про визнання особи добросовісним набувачем, власник у порядку ст. 388 ЦК України має право витребувати майно навіть у добросовісного набувача. Посилається на долучену до позову копію рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року у справі №205/1777/19, яким серед іншого було відмовлено в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання добросовісним набувачем. Вказує, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України) є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, у справі №205/1777/19 суд вже звертав увагу позивача, що власник в порядку ст. 388 ЦК України має право витребувати майно навіть у добросовісного набувача, а задоволення її зустрічного позову не може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Зазначає, що до позову також вже долучена копія постанови Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2024 року у справі №205/2982/21, якою було встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , вибула з власності [PERSON] поза його волею, тому що [PERSON] не уповноважував [PERSON] на укладення вищезгаданого договору купівлі-продажу від 17 березня 2016 року, та вчинення будь-яких інших дій, а тому договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17 березня 2016 року, укладений між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В., зареєстрований за реєстровим №498, є недійсним. Таким чином, відповідач, як спадкоємець власника майна [PERSON] , має право його витребувати із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення позивача про те, що вона є добросовісним набувачем, так як у справі №205/2982/21 відповідачем було доведено факт вибуття майна з володіння спадкодавця не з його волі. З метою реалізації такого права [PERSON] було подано позов до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння у справі №205/13066/24, розгляд якої наразі перебуває у провадженні Новокодацького районного суду м. Дніпра. Таким чином, вимога про визнання добросовісним набувачем не підлягає задоволенню, оскільки не може вважатися ефективним способом захисту та не має наслідком відновлення порушеного права. Представником позивача [PERSON] у системі «Електронний суд» було сформовано додаткові пояснення у справі, в яких вона зазначила, що представник відповідача наводить рішення у справі №205/1777/19, в якому дійсно суд першої інстанції відмовив у задоволенні зустрічного позову [PERSON] , як і відмовив у задоволенні позовних вимог [PERSON] (особи, яка заповіла відповідачу спірне майно), та в якому встановлені обставини того, що [PERSON] тривалий час знав, що майно, яке йому належить вибуло з його володіння й не вчиняв жодних дій щодо захисту своїх прав на нього, що свідчить про наявність волевиявлення щодо відчуження, і хибність висновків та посилань представника відповідача на вимоги п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, згідно яких, майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тоді як обставини встановлені рішенням суду в розумінні вимог ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, як такі, що встановлені рішенням суду. Отже, обставини оскарження чи не оскарження [PERSON] рішення суду у справі №205/1777/19 не є доказом її погодження з висновками суду саме за її зустрічної позовної заяви враховуючи результати розгляду справи в цілому, а в разі скасування постанови Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2024 року, основного доказу ввідповідача, при перегляді справи №205/2982/21 Верховним Судом, та у іншому разі, якщо судом буде відмовлено у задоволенні вимог відповідача щодо витребування спірного майна з володіння [PERSON] у справі №205/13066/24, саме цим рішенням можливо буде визнати законність набуття права власності на спірну квартиру позивачем. На зауваження представника відповідача з приводу цивільної справи №205/2982/21 вказує, що законність постановлення Дніпровським апеляційним судом постанови від 17 липня 2024 року переглядається у Верховному Суді, провадження у цій справі було відкрито ще 09 вересня 2024 року, а тому посилання як безспірний доказ на постанову Дніпровського апеляційного суду, що була винесена з чисельними порушеннями говорити зарано, як про належний доказ законних вимог відповідача щодо витребування майна у позивача. Тому обставини порушення прав позивача, саме витребуванням майна з її володіння, й свідчить про необхідність звернення до суду з такими позовними вимогами, оскільки саме рішенням суду можливо встановити обставини добросовісності набуття [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно, що буде також безспірним доказом у іншій справі за позовом відповідача. Представником відповідача Летучим В.І. в системі «Електронний суд» було сформовано заперечення на додаткові пояснення представника позивача, в яких просив залишити без задоволення позовну заяву. В обґрунтування зазначив, що належним способом захисту прав позивача є відшкодування завданих їй збитків, зокрема, в порядку, передбаченому статтею 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до незаконного набувача, в якого вона придбала нерухоме майно. Зауважує, що позивач у цій справі обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, а обставина добросовісного/недобросовісного набуття нею спірної квартири має досліджуватися у справі №205/13066/24, про що вже детально було зазначено у відзиві, а для відмови у задоволенні позову у цій справі достатньо тільки того факту, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Також до позову у цій справі долучено копію заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2017 року у справі №205/4130/16-ц, де позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] було задоволено та визнано [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , з якого вбачається, що 27 квітня 2016 року позивач чітко усвідомлювала, що їй продається квартира, яка була придбана продавцем [PERSON] трохи більше місяця тому (17 березня 2016 року) і при цьому попередній власник [PERSON] продовжував бути зареєстрованим за адресою цієї квартири. До того ж, попередній договір купівлі-продажу, було укладено ще 18 квітня 2016 року, тобто через місяць після нібито «придбання» спірної квартири самим продавцем [PERSON] . Такий швидкий продаж квартири новим власником об`єктивно наштовхує на думку, що цю квартиру треба хоча б належним чином перевірити іншим чином, окрім отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зокрема поспілкуватися особисто з попереднім власником квартири [PERSON] , номер телефону якого можна було б попросити в [PERSON] , що є нормальною практикою у таких випадках, враховуючи, що [PERSON] залишався зареєстрованим у вказаній квартирі. Відповідно до долученої копії паспорта позивача вбачається, що у період з 10 лютого 2011 року по 26 квітня 2016 року вона була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тобто зовсім поруч з адресою спірної квартири: [ADDRESS] , і у неї об`єктивно була можливість хоча б поспілкуватися з сусідами, які проживали поруч зі спірною квартирою, з метою отримання інформації про таку квартиру, її попередніх власників тощо. Більше того, одразу після прийняття квартири позивач, а саме 05 травня 2016 року (день прийняття позивачем квартири згідно з п. 3.1 вказаного договору купівлі-продажу) звернулася до КП «ЖЕП № 25» ДМР з проханням надати довідку про кількість зареєстрованих осіб у квартирі. І вже в кінці того ж самого місяця позивач подає позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Хоча у вказаному попередньому договорі купівлі-продажу дії щодо зняття [PERSON] з реєстрації за вказаної вище адреси до моменту підписання основного договору купівлі-продажу квартири мав вчинити саме [PERSON] . Вбачається, що звернення до суду з вказаним позовом про зняття з реєстрації [PERSON] було заплановано позивачем завчасно ще до купівлі спірної квартири і такі дії позивача вказують на те, що вона усвідомлювала сумнівний характер правочину купівлі-продажу спірної квартири і, незважаючи на це, все одно пішла на його укладання з огляду на низьку вартість квартири, ще й дозволивши [PERSON] всупереч попередній домовленості не знімати [PERSON] з реєстрації з вказаної адреси, при цьому додатково понесши судові витрати, пов`язані з розглядом справи №205/4130/16-ц, отже позивач є недобросовісним набувачем спірної квартири. 15 вересня 2025 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів, а також у судовому засіданні судом ухвалено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. Представник позивача Юрко О.С. сформувала в системі «Електронний суд» заяву в якій просила задовольнити позовні вимоги, а також розглянути справу за її відсутності та без участі позивача. Представник відповідача [PERSON] сформував у системі «Електронний суд» заяву в якій заперечував проти задоволення позовних вимог та просив розгладнути справу за його відсутності і відсутності відповідача, а позовну заяву залишити без задоволення. Третя особа у судове засідання не з`явився, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, однак про причини неявки суд не повідомив та не надав клопотання про відкладення розгляду справи чи проведення розгляду справи за його відсутності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, враховуючи пояснення позивача та її представника, представника відповідача, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що 18 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. та зареєстровано в реєстрі за №4245 (а.с. 17). За умовами вищевказаного договору, [PERSON] зобов`язується продати [PERSON] квартиру [ADDRESS] , у строк до 26 травня 2016 року за суму 484 500 грн., але у будь-якому разі не менше суми, що на день укладання основного договору купівлі-продажу квартири становитиме еквівалент 19 000 доларів США з розрахунку 1$ =25,5 грн за середнім комерційним курсом, а також на підтвердження дійсних намірів [PERSON] сплачує 12 750 грн., що на день підписання попереднього договору становить еквівалент 500 доларів США з розрахунку 1$ =25,5 грн за середнім комерційним курсом (п.п. 1-3 договору). Матеріалами справи підтверджено, що 27 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. та зареєстровано в реєстрі за №4657 (а.с. 15-16). За умовами договору [PERSON] передає у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. за реєстровим №498, а за домовленістю сторін продаж майна вчинено за 143 868 грн., які покупець сплатив продавцю до моменту укладання та підписання договору (п.п. 1.1., 1.2., 2.1. договору). В матеріалах справи також наявна копія розписки [PERSON] , яка була складена 27 квітня 2016 року про те, що ним було отримано від [PERSON] загальну суму, що еквівалентна 19 000 доларам США за свою продану квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 18). Судом також встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2017 року у справі №205/4130/16-ц, яке набрало законної сили 30 травня 2017 року, задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міьскої ради, та визнано [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] (а.с. 24-25). Матеріалами справи також підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року у справі №205/1777/19, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Батова Т.С., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Златова Н.А. про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу квартири, скасування запису про державну реєстрацію права власності, визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, а також відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Батова Т.С., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Златова Н.А., про визнання договору дійсним, визнання добросовісним набувачем (а.с. 26-28, 31-33). Також матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022 року у справі №205/2982/21 було відмовлено у повному обсязі у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Т.С., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., про визнання правочину недійсним, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про державну реєстрацію права власності та поновлення запису про право власності, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2024 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, а постановою Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року було скасовано вищевказану постанову Дніпровського апеляційного суду і направлено справу на новий розгляд (а.с. 29-30, 34-37, 125-135). Крім того, з матеріалів справи судом встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року у справі №205/2982/21 скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022 року, задоволено частково позовні вимоги [PERSON] та визнано недійсною довіреність від 09 лютого 2016 року, видану від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] на розпорядження квартирою [ADDRESS] , посвідчену приватним нотаріусом Батовою Т.С., зареєстровану за реєстровим №252; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17 березня 2016 року, укладений між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В., зареєстрований за реєстровим № 498; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 24 березня 2016 року, індексний номер: 28906423, щодо державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» пред`явлення позову про визнання добросовісним набувачем не є належним способом судового захисту згідно зі ст. 16 ЦК України, оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Слід зазначити, що під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі ст. 388 ЦК України має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення самостійного (чи зустрічного позову) про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (ст. 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна (постанова Верховного Суду від 29 липня 2022 року у справі № 757/13584/20-ц). Способи захисту судом цивільних прав визначені статтею 16 ЦК України та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення. Отже, обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на те, що відповідно до процесуального закону в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, при вирішенні спору суд повинен установити чи дійсно порушено законне право позивача, а також з`ясувати, у чому саме полягає таке порушення. Суд зазначає, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка визначає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Позивачем може бути особа, яка вважає, що її право, свободу чи інтерес порушено та створені перешкоди для реалізації її прав, що зумовило її звернення до суду. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права або виникнення додаткового обов`язку. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Оцінюючи доводи позивача, суд вважає, що зазначені стороною позивача обставини, на які посилаються позивач та його представник, не свідчать про наявність передбачених законом підстав для захисту їхніх прав у судовому порядку. Суд вважає, що позивачем не доведено як самого факту порушеного права, так і того, в чому саме полягає таке порушення. Виходячи зі змісту доводів позивача та його представника, суд дійшов висновку про те, що пред`явивши позов у цій справі, позивач фактично просить захистити свої права на майбутнє, що суперечить завданням цивільного судочинства. Крім того, за змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач уважається добросовісним, поки не буде доведено протилежного. У статті 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту як визнання добросовісним набувачем. Законодавчі обмеження матеріально-правових спорів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, не передбачений ст. 16 ЦК України, якщо такий є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тому, вимога про визнання добросовісним набувачем не підлягає задоволенню, оскільки не може вважатися ефективним способом захисту та не має наслідком відновлення порушеного права та по суті є передчасною. Враховуючи вищезазначене та відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений, своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнання її добросовісним набувачаем, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. За змістом статті 141 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed