Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за Договором №0931531071 від 28.12.2019р. в розмірі 102 697,73 грн. та судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2 422,40 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 25 000 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 28.12.2019р. між ТОВ «ІНФІНАНС» та відповідачем було укладено Договір №0931531071. На підставі такого договору та заявки-анкети відповідача №2628588732 від 28.02.2020р. йому були надані кредитні кошти в сумі 7 700 грн. Внаслідок порушення відповідачем умов повернення кредитних коштів за ним утворилась заборгованість. 14.07.2021р. між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу, на підставі якого право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал». У свою чергу ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до відповідача ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023р. У зв`язку з порушенням відповідачем порядку повернення кредитних коштів за ним утворилась заборгованість в розмірі 147 165,23 грн., з яких: 7 700 грн. заборгованість за тілом кредиту; 139 465,23 грн. за відсотками на дату набуття позивачем права вимоги. Оскільки відповідач не виконує свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом та з урахуванням принципів розумності, співмірності і пропорційності, просить стягнути заборгованість в сумі 102 697,73 грн., з яких: 7 700 грн. заборгованість за тілом кредиту; 94 997,73 грн. заборгованість за відсотками. Від відповідача заперечень проти позову не надходило. 10.12.2025 судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивачем в позовній заяві заявлене клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, а також зазначено, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач про час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом надсилання судової повістки-повідомлення засобами поштового зв`язку відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Натомість судова повістка-повідомлення повернулась до суду без вручення відповідачу з причин відсутності останнього за вказаною адресою, що в контексті положень п. 3, 4 ч. 8 ст. 128, ч. 10 ст. 130 ЦПК України суд вважає належним повідомленням. Додатково судом вживались заходи з повідомлення відповідача шляхом розміщення оголошень про виклик в судове засідання на веб-сайті суду, а також шляхом надсилання судової повістки на електронну адресу відповідача, яка вказувалась останнім як засіб контактного зв`язку з кредитором (документи доставлено 10.12.2025р.). Отже, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки, внаслідок чого на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. 08.01.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Судове засідання з розгляду справи було призначене на 08.01.2026, проте у зв`язку з неявкою всіх учасників справи проголошення судового рішення не здійснювалось, внаслідок чого на підставі ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення у його вступній частині зазначено не дату судового засідання, на яку було призначено судовий розгляд (08.01.2026р.), а дату складання повного тексту рішення (19.01.2026), що відповідає правовій позиції, сформованою Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 05.09.2022 у справі №1519/2-5034/11. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 28.12.2019р. між ТОВ «ІНФІНАНС» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) був укладений в електронній формі договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, №0931531071 (далі Договір позики), який підписаний відповідачем електронним підписом /а.с. 21-24/. Згідно умов вищевказаного договору кредитор надає позичальнику фінансову послугу з надання коштів у позику у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами у додатках до договору. Кредитні кошти надаються для власних потреб позичальника на умовах такого договору, а також згідно Правил надання грошових коштів у позику за умовами програми «MoneyBOOM» (далі Правила), які є невід`ємною частиною договору і з якими позичальник ознайомився (п. 1.1, 1.2). Загальний розмір кредитної лінії до 20 000 грн. Кредитні кошти надаються на умовах їх повернення зі сплатою відсотків в розмірі 1,75% за кожен день користування позикою. 28.02.2020р. згідно заявки-анкети №2628588723 від 28.02.2020р. відповідачу було надано кредитні кошти в сумі 7 700 грн. на наступних умовах: строк користування траншем 30 днів; строк дії договору надання позики три роки з 28.12.2019р.; відсоткова ставка 1,75% за один день користування кредитом; річна відсоткова ставка 638,75% /а.с. 8, 19, 20/. Кредитні кошти надані шляхом їх перерахування позичальником на платіжну картку відповідача [NUMBER] /а.с. 25, 26/. Згідно п. 7.1 Правил відсотки за користування поточною сумою кредиту нараховуються на суму кредиту з дня отримання включно та по день повернення включно. Пунктом 7.4 Правил передбачено, що повернення заборгованості здійснюється одним платежем по закінченні строку поточного кредиту. Пунктом 8.2 Правил передбачено, що строк користування другим та наступними кредитами (траншами) може бути змінений/продовжений на строк, що відповідає кількості днів діючого кредиту. Згідно виписки за договором №0931531071 від 28.12.2019р. на виконання своїх кредитних зобов`язань за траншем від 28.02.2020р. відповідачем не здійснювалось жодного платежу з погашення кредитної заборгованості, внаслідок чого станом на 14.07.2021р. розмір заборгованості відповідача складав 75 478,23 грн., з яких: 7 700 грн. заборгованість за тілом кредиту; 67 778,23 грн. за відсотками, що нараховані за період з 28.02.2020р. по 14.07.2021р. 14.07.2021р. між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «Вердикт Капітал» був укладений Договір факторингу №14-07/21 (далі Договір факторингу) згідно умов якого ТОВ «ІНФІНАНС» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги, яке належить ТОВ «ІНФІНАНС», до складу якого входить і права кредитора за кредитним договором №0931531071 від 28.12.2019р. /а.с. 33-48/. На момент укладання такого договору розмір кредитної заборгованості відповідача обчислювався в розмірі 75 478,23 грн., з яких: 7 700 грн. заборгованість за тілом кредиту; 67 778,23 грн. заборгованість по відсоткам станом на 14.07.2021р. /а.с. 48/. 10.01.2023р. між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» був укладений договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» набуло прав первісного кредитора, включаючи право вимоги за кредитним договором №0931531071 від 28.12.2019р. /а.с. 50-68/. На момент укладання такого договору розмір кредитної заборгованості відповідача обчислювався в розмірі 147 165,23 грн., з яких: 7 700 грн. заборгованість за тілом кредиту; 67 778,23 грн. заборгованість по відсоткам станом на 14.07.2021р.; 71 687 грн. заборгованість по відсоткам нарахованим за період з 14.07.2021р. по 27.12.2022р. /а.с. 49, 68/. Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за Договором позики в добровільному порядку, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами глави 71, 73 Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною третьою статті 203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК). Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Пунктом 1 ч. 5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до а. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК). Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За матеріалами справи судом встановлено, що між ТОВ «ІНФІНАНС» та відповідачем було укладено договір надання позики №0931531071 від 28.12.2019р. в електронній формі, який підписаний відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. На підставі такого договору та анкети-заявки №2628588732 від 28.02.2020р. відповідачем 28.02.2020р. було отримано у позику грошові кошти в сумі 7 700 грн. (останній транш), які він зобов`язувався повернути зі сплатою процентів за кожен день користування позикою, але в порушення умов договору не зробив цього. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст. 1078 ЦК предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідача, яке належить кредитору за Договором позики, обумовлено дійсністю договору факторингу №14.07/21 від 14.07.2021р., що був укладений між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «Вердикт капітал», а також договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023р., укладеного між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР». Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, розмір заборгованості позичальника за Договором позики №0931531017 станом на 22.10.2025р. складає 147 165,23грн. і складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту 7 700 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 139 465,73 грн. /а.с. 69/. Аналіз змісту такого розрахунку свідчить, що він відповідає розрахункам розміру заборгованості, що складались попередніми кредиторами на момент відступлення ними права вимоги до відповідача, а його зміст свідчить, що нарахування процентів за користування кредитними коштами здійснено за період з 28.02.2020р. до 27.12.2022р. за ставкою 1,75% за кожен день користування позикою, тобто за 1 033 дні. Зазначений розрахунок розміру заборгованості відповідає умовам Договору кредиту та погодженим сторонами договору порядку нарахування процентів за користування кредитом. Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі позики і він користувався кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого станом на 22.10.2025р., як і станом на 28.12.2022р. (дата закінчення строку дії Договору позики) за ним обчислюється заборгованість за договором позики №0931531071 від 28.12.2019р. в загальному розмірі 147 165,23 грн. і складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту 7 700 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 139 465,73 грн. Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Договору позики відповідач фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернув в порядку та у строки, передбачені договором, і після відступлення права грошової вимоги не здійснював жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки попередніх кредиторів, чим порушив права кредитора, то позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості є обґрунтованими. При цьому, суд бере до уваги, що в силу принципу диспозитивності кредитор має право вимагати стягнення заборгованості по оплаті відсотків за користування кредитом в меншому розмірі, а оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення розміру процентів в сумі 94 997,73 грн., які не перевищують суми процентів, що кредитор має права вимагати стягнути з відповідача, то заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому варто звернути увагу, що відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 2422,40 грн. /а.с. 1/, а також витрат позивача на правову допомогу. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, то на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України позивачу за рахунок відповідача необхідно відшкодувати витрати, пов`язані з оплатою судового збору в повному обсязі. Стосовно витрат на правову допомогу, то слід зауважити наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правової допомоги №01-07/2024 від 01.07.2024р.; заявка на надання юридичної допомоги №340 від 01.10.2025р.; витяг з акту №15 від 31.10.2025р. про надання юридичної допомоги. Позивач просив компенсувати йому за рахунок відповідача витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 25 000 грн. Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Проте, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: approved