Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] , в якому просить суд розірвати шлюб між позивачкою та відповідачем та стягнути із [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позовні вимоги мотивувала тим, що 19.05.2018 між сторонами по справі укладено шлюб, який зареєстрований виконкомом Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що складено актовий запис №22. У шлюбі народилася донька [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що тривалий час подружжя шлюбних стосунків не підтримує та спільного господарства не веде. Позивачка наполягає на розірванні шлюбу. Крім того зазначила, що їх спільна з чоловіком дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач добровільної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. За наведених обставин зазначає, що шлюб носить формальний характер, примирення з відповідачем і збереження сім`ї є неможливим, сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі. Ухвалою суду від 19.12.2025 було відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивачка не з`явилась, через канцелярію суду позивачка подала заяву, якою просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів визнав у повному обсязі, не заперечував проти задоволення позовних вимог. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає можливим провести розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб 19.05.2018, який зареєстрований виконкомом Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис № 22. Прізвище чоловіка після шлюбу [PERSON] , прізвище дружини після шлюбу [PERSON] . Зазначене підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . За період шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Судом встановлено, що сімейне життя позивача та відповідача відсутнє. Упродовж тривалого часу не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, шлюбні відносини фактично припинені. Згідно зі ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до положень ст. ст. 24, 56 Сімейного кодексу України (далі СК України), шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи наведене та з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, суд вважає, що сім`я розпалась остаточно і поновити шлюбні відносини між позивачем та відповідачем неможливо. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, а відтак, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу між сторонами. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно з ч. 1 ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Чинним законодавством забезпечено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, шляхом визначення порядку стягнення аліментів з того з батьків, з яким дитина не проживає. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При призначенні аліментів, відповідно до ст. 182 СК України та роз`яснень, що містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з вимогами ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Суд також враховує, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, а особливо на перших роках її життя, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обидва з батьків для розвитку дитини, а отже тягар здебільшого лягає лише на одного, в даному випадку, матір. З огляду на те, що відповідач є батьком дитини, що він є особою працездатного віку, а також враховуючи вік дитини, та беручи до уваги щоденну потребу у забезпеченні дитини необхідним харчуванням і предметами вжитку, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду 17.12.2025 і до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір аліментів не є надмірним та є об`єктивним з огляду на вимоги закону щодо прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку та принципу рівності батьків в утриманні дітей, відповідає встановленим судом обставинам справи, наданим доказам та вимогам СК України. При цьому суд зауважує, що сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (частина 1 статті 192 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, з урахуванням визнання відповідачем позову, з останнього на користь позивачки підлягає стягненню 50% сплаченого при подачі позову судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу в розмірі 605,60 грн., а 50% слід повернути позивачці з державного бюджету в розмірі 605,60 грн., а також з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 50% судового збору у в розмірі 605,60 грн. за позовну вимогу про стягнення аліментів. Враховуючи ст. ст. 24, 56, 104, 105, 110, 112, 113, 114, 141, 150, 180-182, 184, 191 СК України,

Outcome: approved