Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

[PERSON] , діючи через свого представника - адвоката Долгової Л.В., звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та припинення стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 17 травня 2014 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який розірвано рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2018 року. За час перебування в шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] . Донька на момент розірвання шлюбу залишилася мешкати разом із батьком за місцем їх реєстрації. З матір"ю дитина після розірвання шлюбу ніколи не жила, лише могла бачитись на декілька днів, оскільки постійного проживання у матері на той момент не було. Потім відповідачка поїхала в Польщу на заробітки, потім до м. Києва і ніколи до дитини прихильна не була. Не зважаючи на те, що дитина сторін жила із батьком, відповідачка за судовим наказом Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2018 року стягнула із позивача на утримання дитини аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, але при цьому ніколи сама не утримувала доньку. Після початку збройної агресії військ РФ позивач разом з донькою переїхали до м. Львів в квітні місяці 2022 року, де отримали статус внутрішньо переміщених осіб та дитина перебуває на повному матеріальному забезпеченні позивача. Ще до початку збройної агресії військ РФ відповідачка, зловживаючи спиртними напоями, почала вкрай неналежно відноситись до своїх батьківських обов"язків щодо спільної дитини, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, практично зовсім не спілкується з нею, не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі. Дитина не отримує від матері жодного подарунку у святкові дні, жодної іграшки, тощо. Відповідачка взагалі живе своїм життям, не цікавиться дитиною. Позивач ніколи не перешкоджав відповідачці бачитись із дитиною, хоча вона такого бажання не проявляла. За час короткочасних зустрічей з матір"ю, дитина зазнала суттєвої психологічної травми, оскільки вона не піклувалася про її здоров"я, навчання, тощо. Згідно Консультативного висновку лікаря психіатра від 22 липня 2025 року, донька має плаксивість, роздратування, кошмарні сни та гострі образи на матір, яка регулярно била її та постійно вживає алкоголь. Крім того, з 2018 року відповідачка проживала у новому зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком [PERSON] , який розірвано заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2023 року. За рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 10 липня 2024 року відповідачку було позбавлено батьківських прав та стягнуто аліменти на утримання другої доньки від іншого шлюбі. Постановою Немирівського районного суду Вінницької області від 09 жовтня 2023 року відповідачку було визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, у зв"язку з невиконанням належним чином обов"язків по догляду та вихованню щодо другої дитини від іншого шлюбу. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить позбавити відповідачку батьківських прав стосовно [PERSON] , [INFO] , та припинити стягнення аліментів відповідно до судового наказу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2018 року у справі № 488/580/18, яким стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Судовий наказ відкликати з дня набрання судовим рішенням законної сили. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з"явилася. Про день та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за місцем реєстрації та через оголошення опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Причини неявки суду невідомі. Відзив не надійшов. Представники третіх осіб Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради у судове засідання не прибули, про причини неявки не повідомили. За наявності умов, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що з 17 травня 2014 року позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2018 року (а.с. 21). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наданим свідоцтвом про її народження (а.с. 15-16). Відповідачка, у зв"язку з реєстрацією шлюбу 19 червня 2018 року з чоловіком [PERSON] , змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ", що підтверджується інформацією Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00054970742 від 26 листопада 2025 року (а.с. 116-118). 02 квітня 2018 року Корабельним районним судом м. Миколаєва видано судовий наказ № 488/580/18 про стягнення з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 50% розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 17). За повідомленням начальника Корабельного відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві від 29 липня 2025 року № 102320, станом на 29 липня 2025 року відкриті виконавчі провадження про стягнення аліментів з [PERSON] на виконанні у відділі не перебувають (а.с. 18). Позивач разом з донькою [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Фактичне місце проживання/перебування позивача з донькою зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідним записом в паспорті позивача (а.с. 9), довідкою про реєстрацію місця проживання дитини (а.с. 13) та довідками від 19 квітня 2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 11, 14). Відповідно до копії заяви про видачу акту про проживання від 12 серпня 2025 року, вбачається що позивач разом з донькою проживав за адресою: [ADDRESS] , з 2022 року по 23 червня 2025 року (а.с. 21). За інформацією з Єдиного державного демогафічного реєстру, відповідачка значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (а.с. 36). Позивач працевлаштований в ТзОВ "Західно-український гольф та кантрі клуб" з 21 березня 2024 року на посаді закрійника. Його дохід за період з 01.01.2025 р. по 30.06.2025 р. склав 141394,06 грн, що підтверджується довідкою зазначеного товариства від 12 серпня 2025 року (а.с. 24). Станом на 10 грудня 2025 року, позивач призваний до військової частини [NUMBER] 23 червня 2025 року [INFO] , про що свідчить повідомлення начальника Центрального управління персоналу штабу [INFO] від 12 грудня 2025 року № 116/2/2/114336 (а.с. 178). Згідно характеристики, наданої директором середньої загальноосвітньої школи № 27 м. Львова імені героя Небесної Сотні [PERSON] , донька сторін навчається у вказаному закладі з 14 липня 2023 року. За час навчання зарекомендувала себе як здібна, розумна дитина. Має високі досягнення у навчанні, є учасником учнівського самоврядування класу, бере активну участь у позаурочному житті класу. Дуже дружня, добра дитина, по товариськи відноситься до усіх дітей у класі, має лідерські здібності. Батько бере активну участь у житті класу, допомагає у організації позакласних заходів, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, забезпечує відвідування навчальних екскурсій, організовує правильне проведення вільного часу, моніторить поводження дитини в мережі Інтернет та інформаційну гігієну, забезпечує високий рівень навчання дитини. Мати, зі слів батька, із дитиною не спілкується, з сім"єю не проживає, у вихованні дитини участі не бере. З класним керівником на зв"язок не виходила, на батьківські збори не з"являлася (а.с. 23). Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступних норм чинного законодавства. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. У статті 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, а також їх призначення. Тлумачення приписів статті 179 СК України дає підстави зазначити, що аліменти - це кошти особливого призначення, їх належить використовувати для потреб дитини. На одержувача аліментів покладається обов`язок розпоряджатися аліментами лише за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням необхідно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. Одержання аліментів на дитину тим з батьків, з яким дитина не проживає, не відповідає її інтересам і не забезпечує розпорядження аліментами виключно за цільовим призначенням. Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Отже, закон передбачає можливість звільнення особи від сплати аліментів. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні, суперечить нормам статті 181 СК України, згідно з якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Зазначений висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20 (провадження № 61-15867св23). Відтак, з урахуванням предмета даного спору (звільнення від сплати аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. З наданих доказів суд встановив, що з квітня 2022 року малолітня донька сторін не проживає з матір`ю, на користь якої були стягнуті аліменти з позивача - батька дитини, і що з квітня 2022 року донька постійно проживає з позивачем, батьком і платником аліментів, і знаходиться на його утриманні. Зазначені обставини відповідачкою не спростовано. Разом з тим, доказів того, що дитина проживала з батьком з моменту розірвання шлюбу між сторонами, матеріали справи не містять. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що проживання дитини з батьком і перебуванні на його утримання свідчить про суттєву зміну обставин, що були підставою для стягнення аліментів з позивача, і має тягнути за собою звільнення від сплати аліментів, у зв`язку з чим позов у вказаній частині підлягає задоволенню. В той же час чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачено розгляд питання про відкликання з виконання виконавчих листів в позовному провадженні. Питання про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, розглядається судом у порядку, визначеному ст.432 ЦПК України, яка розміщується в розділі VI "Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб)" ЦПК України. З огляду на це суд висновує про відсутність підстав для відкликання виконавчого документу. Крім того, суд звертає увагу також на те, що даних про наявність відкритих виконавчих проваджень про стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на утримання дитини не має. Тому у задоволенні вказаних вимог [PERSON] належить відмовити. Щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав, суд виходить з наступного. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Згідно зі статтею 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (аналогічна позиція вказана у постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22). Згідно абз. 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 вказаної Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). У рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України зроблено висновки про винятковість такого заходу, як позбавлення батьківських прав, оскільки право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположну складову сімейного життя. Заходи національних органів, спрямовані на те, щоб перешкодити реалізації вказаного права, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таке втручання може здійснюватися «згідно із законом», відповідати законним цілям, переліченим у п. 2 ст. 8 Конвенції, і має бути «необхідним у демократичному суспільстві». Національні органи повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися досить переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20. Верховний Суд також наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19). Верховний Суд у постанові від 06 червня 2024 року у справі № 132/2049/23 звертає також увагу на те, що у рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї. Позивач в обґрунтування своїх вимог покликався на те, що підставою для позбавлення батьківських прав відповідачки є ухилення матір`ю від виконання батьківських обов`язків стосовно їх спільної доньки. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Відповідно до частини 5 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Органом опіки та піклування в особі Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради надано висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 160-162). З вище зазначеного висновку, окрім встановлених судом обставин, також вбачається що відповідно до акту обстеження умов за місцем проживання позивача від 27 жовтня 2025 року, складеного працівником відділу "Служба у справах дітей" Залізничного району управління "Служба у справах дітей" ДГП ЛМР, сімейним лікарем, інспектором СЮП ВП ЛРУП №2, встановлено що квартира складається з двох кімнат, кухні, коридору та вигод. Квартира умебльована та облаштована необхідною побутовою технікою. Дівчинка має окреме спальне місце, стіл для виконання домашнього завдання, шафа для зберігання одягу. Дитина проживає з цивільною дружиною батька [PERSON] , забезпечена одягом та взуттям згідно віку та сезону. Відповідно до наказу управління "Служба у справах дітей" департаменту гуманітарної політики ЛМР від 29.10.2025 № 575, малолітня [PERSON] перебуває на обліку у відділі "Служба у справах дітей" Залізничного району дітей, які залишились без батьківського піклування, дітей-сиріт дітей, позбавлених батьківського піклування, як дитина, яка залишилась без батьківського піклування. Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Між тим, докази, які були надані позивачем, на думку суду, не доводять винної поведінки матері та свідомого нехтування нею своїми обов`язками, та те що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей. Судом не встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Матеріальне забезпечення та виховання дитини батьком, не може свідчити повною мірою про ухилення матері від виконання батьківських обов`язків. Неактивність або певна бездіяльність відповідачки, як матері, є недостатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. Той факт, що на даний час відповідачка проживає окремо від дитини, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь у її утриманні та вихованні. Зокрема, суд звертає увагу на те, що як вбачається з консультативного висновку лікаря психіатра від 22 липня 2025 року, після того як позивача забрали служити, відповідачка дізнавшись про те, що донька приїхала до тітки гостювати, зробила скандал та викликала поліцію. Окрім того, свідок [PERSON] в судовому засіданні також підтвердив той факт, що відпоідачка, після того як позивач мобілізували, намагалася забрати дитину проживати з нею, однак дитина не захотіла з нею жити. При цьому, відсутні також докази того, що відповідачка зловживає алкоголем чи вживає наркотичні засоби, притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо спільної з позивачем дитини, вчиняла будь-яке насильство стосовно неї, що до відповідачки застосовувались заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративного стягнення, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Відсутні також докази ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків в частині матеріального забезпечення дитини. Судом критично оцінюються покази свідків [PERSON] , (батько позивача) та [PERSON] (співмешканка батька позивача), з приводу побиття відповідачкою в минулому (до 2022 року) дитини, оскільки вони є близькими позивача, тому можуть бути зацікавленими в результатах розгляду справи. Крім того, вказані пояснення свідків не підтверджені іншими доказами. У подібних справах обов`язково мають досліджуватись інші обставини, а саме Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках. А головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (постанова КЦС від 20.12.2023 у справі №522/20260/21). Саме ці докази і вважатимуться законними підставами для задоволення позову (постанова КЦС від 29.11.2023 у справі №607/15704/22). З поданого висновку вбачається, що органом опіки та піклування в особі Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, з`ясована думка малолітньої [PERSON] щодо ставлення до своєї матері, яка на її думку не цікавиться її життям не телефонує, часто ображала її , вживала алкоголь, дитина не бажає проживати з матір"ю та бажає жити з батьком. Висновок органу опіки та піклування, який носить рекомендаційний характер, не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд не погоджується з цим висновком. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. На переконання суду, позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно дитини є саме свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб, тощо. При цьому суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем належних та допустимих доказів ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав, не надано. Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у розглядуваній справі не встановлено. Позивач також не обґрунтував, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав і яким чином це сприятиме захисту таких інтересів. На думку суду, з метою захисту якнайкращих інтересів дитини доцільним буде збереження її зв`язків із матір`ю. Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не буде відповідати інтересам дітей. Посилання позивача на судове рішення, яким відповідачку позбавлено батьківських прав відносно іншої дитини від іншого шлюбу та притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов"язків, відповідно, саме по собі не є автоматичною підставою для позбавлення відповідачки прав стосовно спільної дитини з позивачем. Суд оцінює обставини для кожної дитини окремо, враховуючи, чи відповідає це найкращим інтересам дитини та чи є підстави, передбачені сімейним кодексом України. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав відповідачки у даному випадку є не доцільним та таким, що не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики ЄСПЛ, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, не буде забезпечувати належний захист прав та інтересів дітей, а тому вважає за необхідне у позові у вказаній частині відмовити. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн (за вимогу про припинення стягнення аліментів) та 1211,20 грн (за вимогу про позбавлення батьківських прав. Таким чином, у зв"язку із задоволенням позовних вимог про припинення стягнення аліментів, сплачений судовий збір в сумі 1211,20 грн підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Outcome: partial