Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

Предствник позивачки [PERSON] адвокат Поковба В.В. 06 березня 2025 року від імені позивачки пред`явив до [PERSON] позов про позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову посилався на те, що [PERSON] є матір`ю неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , батьком якого є [PERSON] . Однак відповідач не брав та не бере участі у вихованні сина, зловживав алкогольними напоями, влаштовував вдома сварки, у зв`язку з чим позивачка [PERSON] змушена була звернулася до Тячівського районного суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітнього сина. Так, рішенням Тячівського районного суду у справі № 307/182/21 від 16 лютого 2021 року позов [PERSON] задоволено повністю та розірвано шлюб, який зареєстрований 09.09.2010 виконкомом Нересницької сільської ради, Тячівського району, Закарпатської області за актовим записом № 24, між нею та відповідачем. Рішенням Тячівського районного суду у справі № 307/4269/22 від 02 грудня 2022 року позов позивачки задоволено та стягнуто з відповідача на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина у сумі 1700 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 26 жовтня 2022 року і до його повноліття. З того часу відповідач [PERSON] з сином не бачився, з ним не спілкується, жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не виділяє, аліменти не сплачує. Для позбавлення [PERSON] батьківських прав, у позивачки [PERSON] є вагомі докази та підстави. Вона усвідомлює, що звертатися до суду про позбавлення батька його батьківських прав звучить жорстоко, однак особи, позбавлені батьківських прав залишаються і надалі батьком та матір`ю для дітей, анулювати кровного споріднення з дітьми неможливо. Також зазначив, що позов пред`явлений не з метою осуду батька, а у зв`язку із тим, що колишній чоловік позивачки взагалі не дбає про свого неповнолітнього сина. Фактично його вихованням та матеріальним забезпеченням займаєтьмя виключно позивачка. Позивачка любить свого сина, має змогу забезпечити його всім необхідним, що робить вже протягом останніх років. Постійно слідкує за станом його здоров`я та розвитком, виховує та піклується про нього, у неї з ним хороший психологічний контакт та прив`язаність один до одного. Всі наведені факти у позовній заяві підтверджуються письмовими доказами, долученими до позовної заяви. Ухвалою судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 березня 2025 року позовну заяву залишено без руху та встановлено представнику позивачки строк десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків. Ухвалою судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 06 травня 2025 року та неодноразово відкладено, востаннє на 03 вересня 2025 року. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21 жовтня 2025 року, яке було відкладено на 26 листопада 2025 року та на 13 січня 2026 року. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Поковба В.В. в обґрунтування позовних вимог посилалися на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про судове засідання, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзиву не подав, у зв`язку з чим суд, на підставі п. 1) ч. 3 ст. 223 ЦПК України, постановив ухвалу про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Нересницької сільської ради Тячівського району Закарпатської області просила позов задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 171 СК України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. У судовому засіданні, в присутності представника органу опіки та піклування, було заслухано неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , який пояснив, що проживає разом з матір`ю, батько з ним не спілкується з моменту розлучення із матір`ю і за весь цей час жодного разу до нього не телефонував і не цікавився його життям. Зазначив, що йому у свою чергу теж не цікаво як живе батько, оскільки зв`язок втрачений. Просив позбавити його батьківських прав. Вислухавши пояснення представника позивачки та представника третьої особи, заслухавши думку дитини, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 2010 року і під час перебування у шлюбі в сторін [INFO] народився син [PERSON] (а. с. 9-10, 19-20, 1-6, 12). Вказаний шлюб розірвано рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2021 року, також із [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] у розмірі 1 700,00 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно починаючи із 26 жовтня 2022 року і до його повноліття (а. с. 21-27). Із довідки, виданої Нересницькою сільською радою № 27/11-16 від 27.01.2025 та акта обстеження матеріально-побутових умов, складеного депутатом Нересницької сільської ради від 28 січня 20025 року вбачається, що [PERSON] проживає у [ADDRESS] і до складу її сім`ї входить дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , який перебуває на утриманні матері. [PERSON] сезонно працює за кордоном син [PERSON] у той час виховується сестрою [PERSON] . З чоловіком розлучена з 2021 року. [PERSON] участі у вихованні сина не приймає, матеріально не допомагає та аліменти на сплачує (а. с. 14-15). Із характеристики, виданої Нересницьким ліцеєм Нересницької сільської ради № 11 від 29.01.2025 відомо, що неповнолітній [PERSON] характеризується позитивно, навчається на середньому рівні, участь у вихованні дитини бере мати [PERSON] , яка постійно підтримує контакт з класним керівником відвідує батьківські збори та враховує і виправляє всі зауваження щодо поведінки та навчання сина. Батько у навчанні та вихованні сина участі не приймає, жодного зв`язку з класним керівником не підтримує, батьківські збори ні разу не відвідував (а. с. 16). Із довідок, виданих Нересницькою амбулаторією № 21 та № 22 від 27.01.2025 відомо, що [PERSON] та [PERSON] повністю здорові (а. с. 17-18). Із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, проведеного Тячівським відділом державної виконавчої служби у Тячівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вбачається, що боржник [PERSON] станом на 20.02.2025 має заборгованість у сумі 47 600 грн. (а. с. 28). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці . Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення,судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (пункти 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав») (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.11.2020 року, справа № 227/2272/18). Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року, справа №753/2025/19, дійшов наступного висновку: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Аналізуючи вимоги та положення вищезазначеного законодавства, а також враховуючи, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстави позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків. Так, статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З висновку органу опіки та піклування Нересницької сільської ради Тячівського району Закарпатської області № 695/11-14 від 28.08.2025 вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне прийняття рішення залишити на розсуд суду (а. с. 60-61). Слід зазначити, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Такі висновки суду повністю узгоджуються з позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 13 березня 2019 року, прийнятій по справі №631/2406/15-ц. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18,від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Таким чином, суд звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування не містить жодних обставин та будь-яких обґрунтувань, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав застосовується судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачем відносно сина у матеріалах справи відсутні. Позивачкою не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збігом певних життєвих обставин. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі відсутні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. За наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові та наданих в судовому засіданні пояснень позивачки, її представника та представника органу опіки та піклування про нехтування відповідачем своїми обов`язками щодо виховання та утримання дитини, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а докази, які були надані позивачкою та її представниками, суд не вважає достатніми та переконливими для позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина. Разом з тим положеннями 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках з урахуванням особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Однак, з огляду на те, що під час судового розгляду частково підтвердився факт неналежного виконання відповідачем батьківських обов`язків, з урахуванням обставин цієї справи, діючи в найкращих інтересах дитини, слід спонукати відповідача до виконання таких обов`язків та попередити його про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків. Зважаючи на викладені обставини, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина не відповідатиме інтересам дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, слід покласти на позивача. У судовому засіданні 13 січня 2026 року суд відповідно до вимог ст. 244 ЦПК України перейшов до стадії ухвалення судового рішення, відклавши ухвалення та проголошення судового рішення на 23 січня 2026 року на 10 годину.

Outcome: dismissed