Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Гайворонської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні. Позов мотивовано тим, що рішенням суду встановлено графік побачень та спілкування [PERSON] , з сином, [PERSON] : щопонеділка, щосереди, щоп`ятниці та щонеділі з 15:00 до 18:00 години в присутності матері [PERSON] за місцем проживання сина, а саме: [ADDRESS] . Позивач вказує, що дане рішення неможливо виконати з наступних причин: син, [PERSON] , перебуває в дитячому садочку до 17:00; дитина, прибуває з дитячого садочку до місця свого проживання, [ADDRESS] приблизно о 17.30, відповідно на спілкування з сином лишається 30 хвилин; відстань між місцями проживання [PERSON] , Черкаська область, м. Черкаси та сина є 250 км. в одну сторону, фактично на спілкування залишається 30 хвилин; мати сина, [PERSON] , перебуває з понеділка по п`ятницю на роботі до 17:00, після чого вона забирає сина з дитячого садочка. Просить суд, встановити [PERSON] для участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] , наступні способи участі: можливість перебування сина [PERSON] два рази в місяць протягом кожного календарного місяця у вихідні дні (субота, неділя) проживати разом з ним за місцем реєстрації його проживання: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 80). Відповідачка у судове засідання не з`явилася. Надіслала до суду заяву в якій зазначила, що просить розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги не визнає (а.с. 62). Крім цього, 16.01.2026 року відповідачка надіслала до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з необхідністю укладення договору з адвокатом для надання правової допомоги. Суд вважає, що подане клопотання не підлягає до задоволенню, оскільки відповідачка починаючи з 26.11.2025 року (а.с. 66) була обізнана про наявність зазначеної справи в суді, однак жодних дій для реалізації своїх прав та отримання правової допомоги впродовж тривалого періоду не вчинила та не зазначила поважних причин не вчинення вказаних дій. Представник третьої особи: органу опіки та піклування Гайворонської міської ради в судове засідання не з`явився. Надіслав до суду висновок по справі та клопотання , щодо проведення розглянути справу без його участі (а.с. 61). Свідки: [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені, причини неявки суду не повідомили. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. В судовому засіданні встановлено, що 11.07.2024 року рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Гайворонської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні задоволено частково, зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні та вихованні дитини [PERSON] [INFO] , встановлено наступний графік спілкування батька [PERSON] з дитиною [PERSON] [INFO] - щопонеділка, щосереди, щоп`ятниці та щонеділі з 15:00 до 18:00 години в присутності матері дитини за місцем проживання останньої, стягнуто з [PERSON] на користь держави судові витрати в розмірі 1211 грн. 20 коп. Позивач зазначене рішення суду не надав, однак суд не позбавлений можливості його отримати з відкритого джерела - Єдиного державного реєстру судових рішень, що не є збиранням доказів, відповідно до постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц, також подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 910/3191/20. Відповідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про наявність перешкод зі сторони відповідачки у спілкуванні зі спільною дитиною після винесення вказаного рішення. Відповідно до ч. 1 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч.2 ст.159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров"я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Відповідно до висновку органу опіки і піклування при виконавчому комітеті Гайворонської міської ради в інтересах дитини є доцільним залишити графік спілкування з дитиною, встановлений рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11.07.2024 року (а.с. 58-60). Суд погоджується з викладеним висновком, оскільки вважає, що батьки дитини, враховуючи її малолітній вік ( [INFO] ), повинні усвідомлювати, що дитині необхідно забезпечити гармонійне виховання за місцем її проживання, підтримання тісних емоційних зв`язків з значущими особами у звичному для дитини середовищі, що батьки повинні знаходити компроміс між власними бажаннями та інтересами дитини незалежно від відносин, що склалися між ними. Тому їхній першочерговий обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, його психічний та психологічний стан, діяти лише в найкращих його інтересах, переступивши через всі свої бажання та амбіції. Суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на неправомірну поведінку відповідачки та вчинення нею дій спрямованих на утворення перешкод для спілкування позивача з сином, а його посилання на обставини, які, на його думку, унеможливлюють виконання рішення суду є необґрунтованими. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, позивачем не надано доказів та судом не встановленно фактів того, що батько позбавлений можливості спілкуватися з сином, що мати чинить перешкоди в спілкуванні з сином, всупереч визначеному порядку у рішенні Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11.07.2024 року. На підставі викладеного, суд приходить до висновку що позов про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ груп. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір», останній підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed