Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, відсотків за користування коштами та відшкодування судових витрат. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що у березні 2020 року відповідачка звернулася до позивача з пропозицією продати йому земельний пай, що належить їй на праві приватної власності на підставі державного акту на землю серія ЧН № 045062. Оскільки, на час звернення відповідача діяв мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення, введений з прийняттям Земельного кодексу України у 2001 році, а з слів відповідача гроші їй потрібні терміново для купівлі житла, на прохання відповідача, позивач пішов на зустріч й погодився надати їй кошти в борг, при умові нотаріального переоформлення права власності на землю після зняття мораторію на продаж землі. 16.03.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики на підставі якого позивач передав відповідачу кошти в сумі 130 000,00 грн., що на дату надання позики складало еквівалентно 5 000,08 доларів США. Укладення договору підтверджується складеною і підписаною відповідачем письмовою розпискою від 16.03.2020 про отримання від позивача в борг грошових коштів у розмірі 130 000 грн., що еквівалентно 5 000,08 доларів США. Між позивачем та відповідачем було визначено умови надання та повернення боргу, відповідно до яких: після скасування законодавчих обмежень на продаж земель сільськогосподарського призначення, відповідач зобов`язувалась передати позивачу право власності на земельний пай, що належить їй на підставі державного акту серія ЧН № 045062 в рахунок повернення позики. На підтвердження свого наміру відповідач надала позивачу оригінал державного акту на землю серія ЧН № 045062, а в разі відмови відповідача від передачі права власності на землю, відповідач зобов`язалася повернути всі взяті в борг кошти та сплатити 70 процентів річних за користування коштами. Таким чином, було визначено два шляхи повернення позики, перший - це повернення позики за рахунок передачі права власності на землю, другий - це повернення боргу та сплата 70 процентів річних за користування коштами при поверненні боргу. 31.03.2020 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обігу земель сільськогосподарського призначення» № 552-IX, яким було знято мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення. Відповідно до вищевказаного закону 01.07.2021 року скасовано мораторій (заборону) на продаж земель сільськогосподарського призначення, крім земель державної власності. Проте відповідач відмовилась від передачі права власності на землю позивачу, а борг зі сплатою 70 процентів річних за користування грошима не повернула. В грудні 2021 року позивач нагадав відповідачу про виконання взятого на себе зобов`язання, яке відповідач на той час мала намір виконувати шляхом передачі права власності на землю, проте відповідач повідомила позивача про відсутність можливості виконати зобов`язання шляхом передачі права власності на землю через наявність договору оренди від 25.08.2015 б/н, укладеного на 10 років з третьою особою. В усній розмові під час зустрічі відповідач зобов`язалася передати позивачу право власності на землю після закінчення терміну дії договору оренди, на підтвердження свого наміру надала позивачу оригінал договору оренди, та зобов`язалася утриматись від поновлення договору оренди, продовження терміну його дії, позивач погодився чекати. 01.06.2025 позивачу від третіх осіб стало відомо про відмову відповідача від передачі йому права власності на землю, та можливе укладення додаткової угоду до договору оренди про продовження терміну його дії з метою отримання додаткових виплат від орендаря. Позивач з метою отримання пояснень направив відповідачу лист від 17.06.2025 року з вимогою надати відповідь на питання. У відповідь на лист позивача від 17.06.2025 відповідач надіслала лист від 28.06.2025 року, яким повідомила, що дійсно продовжила строк дії договору оренди, не має наміру передавати позивачу у власність землю згідно державного акту серія ЧН № 045062, в зв`язку з чим продовжила третій особі термін дії договору оренди вказаної земельної ділянки та має намір повернути борг позивачу шляхом повернення коштів в сумі 130 000,00 грн., проте без сплати 70 процентів річних за користування коштами позивача. Також відповідачем був запропонований варіант часткового повернення позики, оскільки сума для неї завелика, що повністю не влаштовує позивача, оскільки при наданні позики відповідач брала на себе зобов`язання і обіцяла позивачу належно їх виконувати, а зараз ухиляється від їх виконання. Таким чином, листом відповідач підтверджує відмову від свого зобов`язання. З метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено відповідачу лист від 04.07.2025 року з вимогою повернути всі отримані в борг кошти з врахування 70 процентів річних за користування коштами позивача, однак відповідь на вказаний лист відповідачем не надано. Станом на 14.07.2025 року сума боргу у гривнях складає 208 903,34 грн., що еквівалентно 5 000,08 доларів США, за курсом НБУ 41,78 грн. за 1 долар США, взятого з офіційного сайту НБУ на 14.07.2025. Оскільки при отриманні коштів в борг відповідач взяла на себе зобов`язання при поверненні коштів сплатити річні за користування коштами в розмірі 70 процентів від суми боргу, для визначення суми річних які підлягають сплаті проведено наступний розрахунок. Розрахунок річних здійснюється за формулою: сума санкції = С x Z x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Z - процент річних, зазначений в розписці. Всього річних: 484 968,90 грн. Таким чином загальна сума боргу, яка підлягає поверненню відповідачем, складається з суми боргу та процентів за 1 947 днів користування взятими в борг коштами, становить: 208 903,34 (сума боргу) + 484 968,90 (сума річних) = 693 872,24 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на його користь, разом із судовими витратами. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги визнає частково, а саме борг у сумі 130 000,00 грн., в іншій частині позовних вимог просить відмовити. Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослiдивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов пiдлягає задоволенню з наступних пiдстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно із ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ч. 1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 16.03.2020 року [PERSON] взяла в борг від [PERSON] 130 000 (сто тридцять тисяч гривень) грн., що на дату надання позики складало еквівалент 5 000,08 доларів США (п`ять тисяч доларів вісім центів). Між позивачем та відповідачем було визначено умови надання та повернення боргу, відповідно до яких: після скасування законодавчих обмежень на продаж земель сільськогосподарського призначення, відповідач зобов`язувалась передати позивачу право власності на земельний пай, що належить їй на підставі державного акту серія ЧН № 045062 в рахунок повернення позики, на підтвердження свого наміру відповідач надала позивачу оригінал державного акту на землю серія ЧН № 045062, а в разі відмови відповідача від передачі права власності на землю, відповідач зобов`язалася повернути всі взяті в борг кошти та сплатити 70 процентів річних за користування коштами(а.с. 36). Проте, у вказаний строк відповідачка свої зобов`язання не виконала, борг не повернула, що підтверджується в її поясненнях до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз ч. 2 ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. 31 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (справа №707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18), досліджуючи питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, зробив наступний висновок, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. На підставі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Таким чином судом встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов, а саме, що між сторонами: позивачем [PERSON] , як позикодавцем, та відповідачем [PERSON] , як позичальником, укладено 16 березня 2020 року договір позики грошових коштів у розмірі 130 000,00 грн., що еквівалентно 5 000,08 доларів США. Вказане не заперечувалося сторонами. Доказів про часткове виконання зобов`язання (повернення частини суми позики) суду не надано. Договір пред`явлено до виконання про стягнення боргу у строки і в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України) і в такому разі сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Судом встановлено, що в борговій розписці від 16.03.2020 року зазначено, що відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 130 000,00 грн., що на момент надання позики становило еквівалент 5 000,08 доларів США. Оскільки, зобов`язання виражене у національній валюті з визначеним валютним еквівалентом відповідно, до ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України, воно підлягає сплаті у гривнях, та розраховується за офіційним курсом відповідної валюти, встановленим Національним банком України на день платежу. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, станом на момент подачі позовної заяви сума боргу у гривнях, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] , складає 208 903,34 грн., що еквівалентно 5 000,08 доларів США, за курсом НБУ 41,78 грн. за 1 долар США. В зв`язку з чим, твердження відповідача [PERSON] про те, що вона не погоджується з сумою боргу, яку просить стягнути позивач на свою користь, не заслуговують на увагу. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Крім того, судом встановлено, що сторонами при укладенні розписки досягнено домовленостей щодо сплати 70 відсотків річних за користування коштами при поверненні боргу. Згідно ст.ст. 625, 1050 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 надала тлумачення юридичній природі процентів за договором кредиту (позики) та роз`яснила наступне. Проценти за користування кредитом проценти, які нараховуються в межах строку, на який надано кредит (позику). Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Порядок виплати цих процентів врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим вони можуть бути нараховані та стягнуті після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. Як зазначив Верховний Суд у згаданій постанові, після закінчення строку дії кредитного договору, тобто строку, на який надавався кредит (позика), або у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове повернення грошових коштів змінюється правова природа зобов`язання. У такому випадку нарахування кредитором процентів на суму невиконаного (простроченого) грошового зобов`язання має юридичну природу відповідальності, що передбачена статтею 625 ЦК України. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, який не був оспорений відповідачкою, загальна сума боргу річних становить 484 968,90 грн. Із зазначеним позивачем розрахунком відсотків суд погоджується. Оскільки доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання до суду не надано, борг позивачу не повернуто, позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованими. Відповідачем не було надано доказів на спростування розміру боргу за договором позики, заявленого позивачем. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів). Згідно з пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказане положення кореспондується також у ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до вимог закону щодо допустимості доказів (ч. 2 ст. 78 ЦПК України) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність у позивача, як позикодавця, боргового документа - розписки, свідчить про невиконання відповідачем, як позичальником, ним взятих на себе зобов`язань. Тобто, підписання боргової розписки відповідачем, за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів. Таким чином, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку наданим у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, суд вважає, що оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконала, грошові кошти (борг) позивачу у встановлений строк не повернула, суд вважає, що позов підлягає задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума заборгованості з нарахованими відсотками за час прострочення боргу, в розмірі 693872 грн. 24 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 6938,72 грн. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved