Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

ТОВ «Факторинг Партнерс» (далі - позивач) звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитними договорами. В обґрунтування позову зазначалося, що 15 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем укладено кредитний договір в електронній формі. Крім того, 22 грудня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та відповідачем також укладено кредитний договір шляхом підписання його електронним підписом. ТОВ «Мілоан» відступило позивачу право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором на підставі договору факторингу. ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» також відступило своє право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором на підставі договору факторингу ТОВ «Коллект центр». В подальшому ТОВ «Коллект центр» відступило своє право вимоги до [PERSON] позивачу. У зв`язку з тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, тобто не здійснив погашення існуючої заборгованості, позивач змушений звернутися до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитними договорами у загальному розмірі 26146, гривень, а також стягнення судових витрат. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 22 липня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надавши аналогічні пояснення в обгрунтування позовних вимог. Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву до суду не подав. Разом з тим, в судове засідання з`явився представник відповівдча адвокат Солод В.М., який зазначив, що відповідач позов визнає частково. Не заперечує укладення ним кредитних договорів та отримання коштів в кредит. Проте не в повній мірі погоджуються з розміром нарахованих відсотків, оскільки відсотки нараховувались навіть після закінчення строку дії договорів. Просив суд задовольнити позов частково та стягнути заборгованість, що складається з тіла кредиту та відсотків, нарахованих в межах строку договорів. Також просив зменшити витрати на правничу допомогу. Суд, вислухавши учасників, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. 15 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем укладено договір № 4269482 про споживчий кредит (а.с. 8-19), шляхом підписання його відповідачем електронним підписом (далі - кредитний договір). Згідно з п. 1.1. кредитного договору кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п. 1.3. договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2. договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4. договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Зі змісту п.п. 1.2.-1.4. кредитного договору вбачається, що сума кредиту становить 5000,00 гривень; кредит надається строком на 30 днів з 15 грудня 2021 року; термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом - 14 січня 2022 року. Відповідно до п.п. 1.5.1.-1.5.2. кредитного договору комісія за надання кредиту 950,00 гривень, яка нараховується за ставкою 19,00% від суми кредиту одноразово; проценти за користування кредитом - 3750,00 гривень, які нараховуються за ставкою 2,5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. 22 грудня 2021 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та відповідачем укладено договір позики № 3577002030-16713 (а.с. 20-32) шляхом підписання його відповідачем електронним підписом (надалі - кредитний договір). Відповідно до п. 2.1. кредитного договору товариство приймає на себе зобов`язання надати, а позичальник має право отримати та зобов`язаний повернути кредит та сплатити плату за користування кредитом, у вигляді нарахованих на суму кредиту процентів, за фактичний строк користування кредитом, у порядку встановленому цим договором. У п.п. 2.2. кредитного договору визначено, що кредит надається в загальному розмірі 2000,00 гривень. Пунктом 2.3. кредитного договору передбачено, що строк користування кредитними коштами складає 14 днів та починається з 22 грудня 2021 року і закінчується 05 січня 2022 року. Згідно з п. 9.13 кредитного договору за користування наданими за цим договором грошовими коштами у строк, передбачений п. 2.3. цього договору встановлюється процентна ставка у розмірі 702% річних (або 1,95% за 1 (один) день користування грошовими коштами). Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 3 цієї ж статті Кодексу передбачено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Таким чином судом встановлено, що договори позики між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та відповідачем, а також між ТОВ «Мілоан» та відповідачем були укладені в електронній формі, тобто у письмову вигляді. Особливості вчинення правочинів в електронній формі визначені положеннями Закону України «Про електронну комерцію». Так, ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» містить визначення термінів зокрема: - електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; - одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 цієї ж статті Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Зі змісту ч. 8 цієї ж статті Закону вбачається, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. У ч. 12 цієї ж статті Закону передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитних договорів) якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що кредитні договори між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та відповідачем, а також між ТОВ «Мілоан» та відповідачем підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Отже, вказані правочини відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі, а укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20. За змістом ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, воно має виконуватись належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Як вбачається з матеріалів справи ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Мілоан» зобов`язання за кредитними договорами виконали у повному обсязі, а саме надали відповідачу грошові кошти у розмірі, передбаченому умовами кредитних договорів. Так, переказ коштів у розмірі 5000,00 гривень позичальнику, тобто відповідачу, підтверджується довідкою ТОВ Фінансова компанія «Елаєнс», згідно з якою 15 грудня 2021 року від ТОВ «Мілоан» на карту № [NUMBER] здійснено відповідний переказ (а.с. 33). Крім того, переказ коштів позичальнику, тобто відповідачу, у розмірі 2000,00 гривень підтверджується листом ТОВ «ПрофітГід»,де зазначено, що 22 грудня 2021 року здійснено відповідну транзакцію на карту № [NUMBER] (а.с. 34, 35). Отримання коштів також підтверджується інформацією, отриманою судом з АТ «Райффайзен банк» і не заперечується стороною відповідача. 26 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та позивачем укладено договір факторингу № 26-07/2024 (а.с. 47-56), на підставі якого ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло право вимоги до відповідача за договором № 4269482 згідно з реєстром боржників. 07 березня 2023 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір факторингу № 07/03/24 (а.с. 57-63), на підставі якого ТОВ «Коллект Центр» набув право вимоги до відповідача за договором № 3577002030-167163 згідно з реєстром боржників. В подальшому 18 лютого 2025 року між позивачем та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір факторингу № 18-02/25 (а.с. 64-72), на підставі якого позивач набув право вимоги до відповідача за договором № 3577002030-167163 згідно з реєстром боржників. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Надаючи оцінку договорам факторингу, суд звертає увагу на положення ст. 1078 ЦК України, згідно з якою предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Таким чином до позивача від ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» і від ТОВ «Мілоан» перейшло право вимоги до відповідача за обома кредитними договорами. Порушуючи вказані вище положення законодавства та умови кредитних договорів, відповідач зобов`язання за вказаними договорами належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «Мілоан» за договором № 4269482 (а.с. 36) станом на 04 березня 2022 року заборгованість відповідача становила19700,00 гривень, з яких: - 5000,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту; - 13750,00 гривень - заборгованість за відсотками; - 950,00 гривень - заборгованість за комісією. Водночас відповідно до розрахунку заборгованості позивача за договором № 4269482 за період з 26 липня 2024 року до 26 червня 2025 року розмір заборгованості залишився незмінним 19700,00 грн. (а.с. 45). Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» за договором № 3577002030-167163 (а.с. 37-43) станом на 07 березня 2023 року заборгованість відповідача становила 2546,00 гривень, з яких: - 2500,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту; - 546,00 гривень - заборгованість за відсотками. Водночас відповідно до розрахунку заборгованості позивача за договором № 3577002030-167163 за період з 18 лютого до 26 червня 2025 року заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 2000,00 гривень, а за процентами - 4446,00 гривень (а.с. 46). Перевіривши вказані розрахунки заборгованості, суд не в повній мірі погоджується з розміром заявленої до стягнення суми заборгованості з огляду на таке. За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В цих правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки викладені, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 300/438/18. За таких обставин нараховані позивачем відсотки за користування кредитними коштами поза межами строків дії відповідного кредитного договору до стягнення не підлягають. Так, за кредитним договором № 3577002030-167163 до стягнення підлягає заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2000,00 гривень та заборгованість за відсотками у розмірі 546,00 гривень, що розраховані наступним чином: 2000,00 (тіло кредиту) *1,95% *14 днів (строк договору, п.2.3). Всього 2546,00 грн. За кредитним договором № 4269482 до стягнення підлягає заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5000,00 гривень, заборгованість за відсотками у розмірі 3750,00 гривень, яка розрахована наступним чином: 5000,00 (тіло кредиту) *2,5% *30 днів (строк договору, п.1.3), а всього 8750 грн. Щодо стягнення за кредитним договором № 4269482 заборгованості за комісією у розмірі 950,00 гривень суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З огляду на зміст приписів ч.ч. 1 і 2 ст. 228 ЦК України умова кредитного договору про додаткову сплату позичальником на користь кредитора під час надання кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною. Вказаний платіж є платою за послугу банку, вимагати придбання якої забороняла ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Тому така умова договору порушує публічний порядок. Зі змісту кредитного договору вбачається, що позивачем заявлено вимогу про стягнення комісії як одноразової плати за надання кредиту, що узгоджено з відповідачем. Тобто ТОВ «Мілоан» фактично встановлено сплату комісії, не зазначивши за які саме послуги ця комісія має сплачуватись позичальником. Жодних доказів вчинення будь-яких дій в якості послуг на користь позичальника, матеріали справи не містять, і тому ця умова є нікчемною умовою договору, внаслідок чого сума нарахованої комісії не може бути стягнута на вимогу кредитора з позичальника. Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 6 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, та висновками Верховного Суду у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, де вказано, що комісія, яка нараховується банком, є послугою з обслуговування кредиту, а тому не підлягає стягненню на користь кредитора при наданні позичальнику коштів на придбання споживчої продукції. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у п. 31.29. постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. За наведених обставин вимоги про стягнення 950,00 гривень заборгованості за комісією, яка хоч і погоджена з відповідачем, але є нікчемною, до задоволення не підлягають. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Зі змісту ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З огляду на те, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за кредитними договорами щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивачем при подачі позову до суду сплачено мінімальний розмір судового збору за позов майнового характеру, і позов задоволено частково, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення даних судових витрат з відповідача. Пунктом 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 цієї ж статті Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 цієї ж статті Кодексу розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5 і 6 ст. 137 ЦПК України). Сторона відповідача клопоче про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, у додатковій постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/8257/15. Так, у позовній заяві завлено вимогу про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13000,00 гривень. На підтвердження наданої професійної правничої допомоги до позовної заяви додано копію договору від 02 липня 2024 року № 02-07/2024 про надання правової допомоги між позивачем та АО «Лігал Ассістанс», копію прайс-листа АО «Лігал Ассістанс», копію заявки від 02 червня 2025 року № 240 на надання юридичної допомоги, копію витягу з Акту № 13 про надання юридичної допомоги від 30 червня 2025 року. У постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Суд звертає увагу, що ця цивільна справа є типовою та нескладною, а її розгляд проведено за правилами спрощеного позовного провадження. За таких обставин суд вважає перебільшеним та необґрунтованим обсяг часу, витраченого адвокатом на надання правничої правової допомоги, оскільки він не є пропорційним до предмета спору. Підсумовуючи зазначене, виходячи із критерію реальності адвокатських послуг, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, її складність та категорію, а також практику Верховного Суду щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в цілому, суд дійшов висновку про їх стягнення у розмірі 2000,00 гривень, що становитиме співмірні і розумні витрати позивача на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial