Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із вказаним позовоя, яким просили визнати за за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , як спадкоємцем першої черги за законом; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , як спадкоємцем першої черги за законом; судові витрати залишити за позивачами. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що глибовець [PERSON] була власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.1980 року № 3/39. Одразу після цього придбаний житловий будинок був знесений. У 1990 році [PERSON] було збудовано новий житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та спорудами. [INFO] [PERSON] померла. На підставі заяв її дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області 24.09.2009 року було заведено спадкову справу за № 850/2009 та зареєстровано в спадковому реєстрі за № 48165239. [PERSON] - син померлої [PERSON] відмовився від своєї частки спадщини на користь [PERSON] . Постановою третьої особи від 07.12.2010 року їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок і було рекомендовано для вирішення даного питання до суду. Крім того, у червні 2023 року позивачі знову звернулись по третьої особи із заявами щодо видачі на їх ім`я свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] . Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16.06.2023 року позивачам знову було відмовлено у видачі запитуваних свідоцтв у зв`язку з тим, що право власності на вищезазначений житловий будинок не зареєстровано та тим, що державна реєстрація права власності на житловий будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня. Ухвалою суду від 30 травня 2025 року провадження у справі відкрито та постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторони в судове засідання не з`явились, представник позивача надав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивачів. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, просив відмовити в задоволенні позову на підставі пропуску строку позовної давності. Представник третьої особи, в судове засідання не з`явився, просив розглядати справу без його участі. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] придбала житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.1980 року № 3/39, який містить відмітку Павлоградського бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської області від 24.07.2980 року. Одразу після цього придбаний житловий будинок був знесений. Рішенням виконавчого комітету Павлоградської міської ради народних депутатів «Про дозвіл будівництва нових житлових будинків на раніше виділених земельних ділянках» № 931 від 20.11.1980 року [PERSON] було дозволено будівництво нового житлового будинку на місці старого будинку по [ADDRESS] . На підставі вищезазначеного рішення у 1990 році [PERSON] було збудовано новий житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та спорудами. [INFO] [PERSON] померла. На підставі заяв її дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області 24.09.2009 року було заведено спадкову справу за № 850/2009 та зареєстровано в спадковому реєстрі за № 48165239. [PERSON] - син померлої [PERSON] відмовився від своєї частки спадщини на користь [PERSON] . Постановою третьої особи від 07.12.2010 року спадкоємцям було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок і було рекомендовано для вирішення даного питання до суду. Крім того, у червні 2023 року позивачі знову звернулись по третьої особи із заявами щодо видачі на їх ім`я свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] . Постановою від 16.06.2023 року позивачам знову було відмовлено у видачі запитуваних свідоцтв у зв`язку з тим, що право власності на вищезазначений житловий будинок не зареєстровано та тим, що державна реєстрація права власності на житловий будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.ст.1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Питання введення в експлуатацію будівель та споруд уперше було врегульовано постановою Кабінету Міністрів України № 449 від 05 серпня 1992 року «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення». Тобто індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі й споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на 2/4 частин житлового будинку в порядку спадкування за законом є обґрунтованими, не суперечать чинному законодавству, а тому підлягають задоволенню. Представником відповідача [PERSON] подано заяву про застосування позовної давність до заявлених вимог. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність становить три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлено спеціальну позовну давність, зокрема частина друга статті 258 ЦК України передбачає річну позовну давність для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Обчислення позовної давності здійснюється за загальними правилами обчислення строків, визначеними статтями 252255 ЦК України. Тлумачення частини першої статті 261 ЦК України свідчить, що для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності розпочинається з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про його вчинення. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 464/5089/15. Зазначена норма передбачає презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, у зв`язку з чим обов`язок доказування моменту, з якого позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права, покладається саме на позивача. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 16.04.2025 у справі № 332/534/22, для визначення початку перебігу позовної давності значення має не лише фактична обізнаність особи, а й її об`єктивна можливість знати про порушення. Суд також ураховує позицію Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22, щодо недопустимості ототожнення негаторного позову, до якого позовна давність не застосовується, з позовом про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням норм законодавства, до яких застосовується загальний строк позовної давності. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Водночас позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути поновлена. Проте частина п`ята статті 267 ЦК України передбачає можливість захисту порушеного права у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. Обов`язок доведення поважності таких причин покладається на позивача, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у пунктах 6.43, 6.44 постанови від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17. Європейський суд з прав людини у рішеннях від 20.09.2011 у справі «Юкос проти Росії» та від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» наголосив, що інститут позовної давності спрямований на забезпечення юридичної визначеності та остаточності правовідносин, а також запобігання порушенню прав відповідачів внаслідок розгляду справи, у якій докази могли бути втрачені або спотворені через значний плином часу. Зважаючи на те, що перехід спадщини є універсальним, тобто до позивачів перейшли всі права спадкодавця [PERSON] , у тому числі право власності на спірене майно, а позов заявлений із огляду відсутність державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, до вимог за негаторним позовом позовна давність не застосовується, у суду відсутні підстави для відмови у позові із вказаної підстави. Згідно з принципом диспозитивності, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, з огляду на відповідну заяву позивачів, судові витрати залишити за позивачами.

Outcome: approved