Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

У листопаді 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» (Далі - ТОВ «ФК «Солвентіс») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 08 травня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту № 2264677, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит в розмірі 10 000,00 грн. 10 червня 2025 року між ТОВ «Алекскредит» та ТОВ «ФК «Секвоя Капітал» було укладено договір факторингу № АК-10/06/2025, за умовами якого відбулося відступлення права вимоги за договором № 2264677. 07 липня 2025 року між ТОВ «ФК «Секвоя Капітал» та ТОВ «ФК «Солвентіс» було укладено договір факторингу № ДФ-07072025, за умовами якого відбулося відступлення права вимоги за договором № 2264677, у тому числі і до відповідача.Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання по сплаті кредиту належним чином не виконував, за ним утворилася заборгованість у розмірі 15 100 грн, яка складається з 10 000 грн заборгованості за тілом кредиту, 5 100 грн - заборгованості за відсотками, яку позивач просить стягнути на свою користь з відповідача на свою користь разом із судовими витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витратами на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. Ухвалою судді від 24 листопада 2025 року провадження у справі відкрито та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін (а.с. 60); 02.12.2025 року представником відповідача Лишком В.А. подане клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 64); 09.12.2025 року представником відповідача Лишком В.А. подане клопотання про застосування строків позовної давності (а.с. 67-68); 15.12.2025 року представником позивача Лановим Є.М. подане заперечення на клопотання про застосування строків позовної давності (а.с. 69-71); 15.12.2025 року представником позивача Лановим Є.М. подана заява про дистанційне ознайомлення з матеріалами справи та надання електронної копії матеріалів на електронну адресу (а.с. 74); 15.12.2025 року представником позивача Лановим Є.М. подане клопотання про витребування доказів (а.с. 76-78); яке ухвалою суду від 19 грудня 2025 року було задоволене (а.с. 85-87); 06.01.2026 року від АТ КБ «ПриватБанк» надійшли докази витребувані судом (а.с. 96, 97-98); 12.06.2026 року представником позивача Лановим Є.М. подана заява про дистанційне ознайомлення з матеріалами справи та надання електронної копії матеріалів на електронну адресу (а.с. 10). Інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Відзиву на позов від відповідача не надійшло. У судове засідання представник позивача не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити із зазначених у нього підстав. Відповідач та його представник у судове засідання також не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, при цьому останній у заяві про застосування строку позовної давності просив відмовити у задоволенні позову. За таких обставин суд визнав можливим розглянути справу без сторін. За відсутності всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 08 травня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту № 2264677, згідно з умовами якого відповідач отримав 10 000 грн з базовою процентною ставкою за один день користування кредитом 1,7 % сплатою процентів за користування до повного його виконання (а.с. 8-10). Відповідно до графіку платежів за договором (Додаток № 1 до кредитного договору № 2264677) платіж повернення кредиту та сплати процентів мав бути внесений відповідачем 07.06.2020 року (а.с. 10). Вказаний кредитний договір був підписаний відповідачем 08.05.2019 року за допомогою електронного підпису позичальника 2264677, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надіслано на номер мобільного телефону вказаного позичальником при укладенні кредитного договору. Отже, у кредитному договорі сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору в тому числі щодо розміру кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови користування коштами, сплати відсотків за користування кредитним коштами, розміру і типу процентної ставки. Згідно довідки про перерахунок коштів від 03.09.2024 року ТОВ «Алекскредит» 08.05.2019 року перерахувало грошові кошти у розмірі 10 000 грн на банківську карту № [NUMBER] (а.с. 13). Із детального (щоденного) розрахунку заборгованості за договором про надання кредиту № 2264677 від 08.05.2019, складеного ТОВ «Алекскредит» видно, що станом на 06.06.2025 року мається заборгованість у розмірі 15 100 грн, яка складається з 10 000 - заборгованості за тілом кредиту, 5 100 - заборгованості за відсотками (а.с. 11). 10 червня 2025 року між ТОВ «Алекскредит» та ТОВ «Секвоя Капітал» було укладено договір факторингу № АК-10/06/2025, відповідно до якого до ТОВ «Секвоя Капітал» перейшло право вимоги до відповідача (а.с. 16-20, 22-23). Відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №АК-10/06/2025 від 10.06.2025, ТОВ «Секвоя Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 2264677 від 08.05.2019 року на суму 15 100,00 грн, яка складається з 10 000 - заборгованості за тілом кредиту, 5 100 - заборгованості за відсотками (а.с. 21). 07 липня 2025 року між ТОВ «Секвоя Капітал» та ТОВ «ФК «Солвентіс» укладено договір факторингу № ДФ-07072025, згідно якого в останнього перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 2264677 від 08.05.2019 року (а.с. 24-28, 29-30). Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № ДФ-07072025 від 07 липня 2025, ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС» набуло право грошової вимоги до відповідача в загальній сумі 15 100,00 грн, яка складається з 10 000 - заборгованості за тілом кредиту, 5 100 - заборгованості за відсотками (а.с. 31). [PERSON] було надіслано Вимогу-повідомлення про обов`язок погашення заборгованості за кредитним договором № 2264677 від 08.05.2019 року вих. № 2264677від 10.07.2025 року на адресу вказану ним в кредитному договорі (а.с. 15). Із витребуваної судом інформації, наданої АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] , на яку 08.05.2019 року було зараховано 10 000 грн (а.с. 96, 97-98). Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з положеннями ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. У силу статей 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений законом чи договором строк, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Відповідно до статей 1048-1052, 1054 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику та сплатити відсотки за користування коштами у строк та у порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором. Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. За приписами ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Згідно ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи докази по справі, надані позивачем, суд визнає їх належними та допустимими, які містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог та логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували належне виконання ним зобов`язань та які б спростовували суму заборгованості перед позивачем. З урахуванням викладеного вище, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову ТОВ «ФК «Солвентіс» у повному обсязі. Суд відхиляє твердження представника відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності, враховуючи наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦПК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Початок перебугу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. 03 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби», яким розділ 12 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України був доповнений п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Карантин на підставі коронавірусної хвороби (COVID-19) діяв на території України з 11.03.2020 року по 30.06.2023 року. Крім цього, 17.03.2022 року набув чинності Закон України від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», відповідно до якого розділ 12 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України був доповнений п. 19, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Законом від 14.05.2025 року № 4434-ІХ «Про внесенні зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» передбачено відновлення строків позовної давності. Вказаний закон № 4434-ІХ набрав чинності 04.09.2025 року, тому саме з цієї дати відновлено обчислення строків позовної давності. Таким чином фактично строки позовної давності за період з 02.04.2020 року по 03.09.2025 року були зупинені. Оскільки договір про надання кредиту № 2264677 був укладений між ТОВ «Алекскредит» та [PERSON] 08 травня 2019 року, тому станом на день подачі ТОВ «ФК «Солвентіс» позову до суду 13.11.2025 року трьохрічний строк позовної давності не минув. Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 2 422,40 грн судового збору, сплаченого при подачі позову до суду (а.с. 7). Також позивачем ставиться питання про стягнення судових витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого на ім`я Лівак І.М. (а.с. 33), копію додаткової угоди № 2264677 від 30 вересня 2025 року до Договору № 43657029 про надання правової допомоги від 01 липня 2025 року (а.с. 34), копію договору № 43657029 про надання правової допомоги від 01 липня 2025 року між ТОВ «ФК «Солвентіс» та адвокатом Лівак І.М (а.с. 36-38), копію детального опису виконаних адвокатом Лівак І.М. послуг на суму 6 000 грн (а.с. 39), копію акту про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом від 30 вересня 2025 року на суму 6 000 грн (а.с. 40). Вирішуючи питання стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов наступного висновку. Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п. 35 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, враховуючи категорію справи, обсяг виконаних робіт та наданих адвокатом послуг, значення справи для сторони позивача, її публічним інтересом, відсутності клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, співмірність даних витрат, які суд вважає такими, що підлягають до задоволенню та які слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved