Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

До Вінницького районного суду Вінницької області звернулось Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ГАРДІАН» з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.02.2022 сталась ДТП за участю автомобіля «Lexus», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Renault», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 15.04.2022 по справі № 128/272/22 [PERSON] було визнано винною у скоєнні ДТП. Згідно акту виконаних робіт № 2052 від 31.05.2022 матеріальний збиток становить 155 647, 51 гривень, який був виплачений позивачем власнику пошкодженого автомобіля 17.08.2021, оскільки автомобіль був застрахований в ТОВ «Страхова компанія «ГАРДІАН» за договором добровільного страхування наземного транспорту № НМ-21-2924-УМ від 17.08.2021. Таким чином, позивач належним чином виконав свої зобов`язання за договором страхування. Позивач звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант», де була застрахована цивільна відповідальність відповідачки, з вимогою про сплату страхового відшкодування, яке становить 155 647, 93 гривень. За результатами розгляду звернення ТДВ СК «Альфа-Гарант» було сплачено позивачу суму в розмірі 127 500, 00 гривень, в межах ліміту відповідальності страховика, що становить 130 000, 00 гривень з урахуванням франшизи в розмірі 2 500, 00 гривень. Таким чином у позивача виникло право вимоги до відповідачки щодо несплаченого страхового відшкодування у розмірі 28 147, 93 гривень. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ГАРДІАН» шкоди заподіяної внаслідок ДТП в розмірі 28 147, 93 гривень. Також, представник позивача просила суд стягнути з відповідачки на користь позивача понесені судові витрати. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 22.09.2025 вищевказану цивільну справу передано до Вінницького міського суду Вінницької області в порядку, встановленому ст. 31 ЦПК України. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.10.2025 цивільну справу прийнято до свого провадження, вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали суду від 27.10.2025 та копію позовної заяви з доданими до неї документами було отримано відповідачкою особисто 11.11.2025, що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 52) Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідачка була належним чином повідомленою про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 3 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 27.10.2025 вважається врученою відповідачці 11.11.2025. У строк, визначений судом ухвалою суду від 27.10.2025, від відповідачки відзив на позов не надійшов. Водночас, 18.11.2025 від відповідачки на адресу суду надійшли заява про застосування строків позовної давності та клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Будь-які докази по справі, крім поданих позивачем разом із позовною заявою, чи клопотання (заяви), крім поданих відповідачкою 18.11.2025, від учасників справи на адресу суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Варто зазначити, що дата ухвалення цього рішення обумовлюється тим, зокрема, що в період з 25.12.2025 до 09.01.2026 суддя Борисюк І.Е. перебувала у відпустці. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 15.04.2022 по справі № 128/272/22, яка набрала законної сили 26.04.2022, як те вбачається з ЄДРСР, доступ до якого є публічним, було встановлено наступне: « [PERSON] , 02.02.2022, о 17 год. 30 хв., в с. Пултівці, Вінницького району Вінницької області, [PERSON] , керуючи автомобілем «Lexus», д.н.з. [NUMBER] , не вибрала безпечної швидкості руху, не дотрималася безпечної дистанції, внаслідок чого здійснила зіткнення з транспортним засобом «Renault», д.н.з. [NUMBER] , який рухався попереду, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження, вчинивши адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП та її вина у скоєному знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду, підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ААБ № 242803 від 02.02.2022, схемою ДТП від 02.02.2022, письмовими поясненнями». Вищевказаним судовим рішенням [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850, 00 гривень. Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту № НТ-21-2924-УМ-0502 від 17.08.2021 транспортний засіб «Renault Sandero», д.н.з. [NUMBER] , який належить ТОВ «ІЛБЕМ», є забезпечений з 17.08.2021 до 17.08.2022. Предметом вказаного договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням наземним транспортним засобом та додатковим обладнанням, що належить йому на законних підставах. (а.с. 18) Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Судом встановлено, що подія, яка сталася 02.02.2022 є страховим випадком. Згідно із ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Судом встановлено, що на час скоєння 02.02.2022 ДТП [PERSON] на відповідній правовій підставі володіла транспортним засобом марки «Lexus», д.н.з. [NUMBER] , оскільки під час керування мала посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб. Іншого з матеріалів справи не вбачається. Внаслідок ДТП транспортний засіб марки «Renault Sandero», д.н.з. [NUMBER] , який належить на праві власності ТОВ «Ілбем» (а.с. 20), і яким на відповідній правовій підставі володів [PERSON] на час ДТП, був пошкоджений. Судом встановлено повідомлення 03.02.2022 ТОВ «Ілбем» страхової компанії про настання страхового випадку 02.02.2022. (а.с. 19) З матеріалів справи не вбачається, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Частиною першою статті 25 Закону України «Про страхування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком. Статтею 9 Закону України «Про страхування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Відповідно до рахунку на оплату від 11.02.2022 та акту надання послуг № 2052 від 31.05.2022, виданих ТОВ «Автоцентр-АВМ», вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault Sandero», д.н.з. [NUMBER] , становить 155 647, 51 гривень з ПДВ. (а.с. 24-25зв.) ТДВ «СК «ГАРДІАН» на підставі страхових актів про виплату страхового відшкодування від 17.02.2025 та 08.06.2022 було здійснено виплату страхового відшкодування в сумі 155 647, 93 гривень, що підтверджується відповідним платіжним дорученням № 33001 від 18.02.2022 і № 2819 від 08.06.2022. (а.с. 23-23зв.) Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу - «Lexus», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант» за полісом обов`язкового страхування серії ЕТ № 001609277 з лімітом відповідальності за шкоду майну - 130 000, 00 гривень. (а.с. 14-15зв., 29) 14.07.2022 ТДВ «СК «ГАРДІАН» звернулось до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування. (а.с. 30-30зв.) Як вбачається з матеріалів справи, внаслідок прямого врегулювання ТДВ СК «Альфа-Гарант» 08.09.2022 було здійснено виплату відшкодування в сумі 127 500, 00 гривень. (а.с. 31) Згідно із ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У справі, що розглядається, спір виник щодо відшкодування витрат, понесених у зв`язку із виплатою страховою компанією коштів за договором добровільного страхування майна. Згідно зі ст.ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до яких до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала. Таким чином, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача у межах фактичних витрат. Враховуючи норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, якими регулюються правовідносини між сторонами у справі, позивач, здійснивши страхову виплату (відшкодування) потерпілому за договором страхування майна, отримав від останнього права кредитора до відповідача. Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі є суброгацією. Здійснення страхової виплати (відшкодування) не припиняє деліктного зобов`язання і не може вважатися відшкодуванням шкоди потерпілому в цьому зобов`язанні, оскільки страховик у правовідносинах добровільного майнового страхування не є боржником у деліктному зобов`язанні. Тобто заподіювач шкоди залишається зобов`язаним відшкодувати завдану ним шкоду незалежно від того, чи звертався до нього з відповідною вимогою сам потерпілий, чи страховик після виплати потерпілому відшкодування за договором майнового страхування. Таким чином, відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, до ТДВ «СК «ГАРДІАН» після здійснення страхової виплати (відшкодування) за договором страхування майна в межах фактичних витрат перейшло право вимоги до особи, відповідальної за шкоду, в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Як вбачається з матеріалів справи, ТДВ СК «Альфа-Гарант» було виплачено позивачу страхове відшкодування в межах ліміту ліміт відповідальності страховика - 130 000, 00 гривень за вирахуванням франшизи, розмір якої згідно договором (полісом) обов`язкового страхування ЕТ № 001609277 становить 2 500, 00 гривень, а саме в сумі 127 500, 00 гривень. (а.с. 31) Отже різниця між виплаченою страховиком відповідача сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та лімітом відповідальності. За таких обставин саме відповідачка, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язана сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка у даному випадку становить 28 147, 51 гривень (155 647, 51 гривень (фактичний розмір шкоди) - 127 500, 00 гривень (страхова виплата)), а не 28 147, 93 гривень, як визначено позивачем. При цьому судом прийнято до уваги, що згідно платіжних доручень № 33001 від 18.02.2022 і № 2819 від 08.06.2022 сума відшкодування становить 155 647, 93 гривень, однак згідно виставленого рахунку на оплату від 11.02.2022 та акту надання послуг № 2052 від 31.05.2022, виданих ТОВ «Автоцентр-АВМ», вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault Sandero», д.н.з. [NUMBER] , становить 155 647, 51 гривень, а не 155 647, 93 гривень. Отже, як встановлено судом, право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, порушено відповідачкою. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідачкою 18.11.2025 подано заяву про застосування позовної давності, яка на її думку сплила 08.06.2025. Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 262 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Тобто страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати з моменту заподіяння шкоди. У зв`язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності. Оскільки у спірному зобов`язані відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку. Таким чином, посилання представника позивача на порядок обчислення строку позовної давності при регресі, є безпідставними. Відповідно й посилання відповідачки на те, що строк позовної давності у даному випадку обчислюється з моменту виплати страхового відшкодування, є безпідставним. Отже, у даному випадку, саме з 02.02.2022 почався перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами. Таким чином, своє право на звернення до суду із даним позовом позивач мав би реалізувати до 02.02.2025, однак звернувся до суду із даним позовом 03.09.2025 (одержано судом 08.09.2025). Водночас, згідно із п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який діяв по 04.09.2025, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Так, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався і наразі триває. У відповідності до ч. 2 і ч. 3 ст. 263 ЦК України у разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин; від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Відповідно, введення воєнного стану припадає на період, у який позивач мав би реалізувати своє право на звернення до суду. Враховуючи положення Закону України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» та ч. 3 ст. 263 ЦК України, перебіг позовної давності продовжено з 04.09.2025 з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Враховуючи доводи відповідачки викладені у клопотанні про застосування строку позовної давності, суд зауважує, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. Посилання відповідачки на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22 є безпідставним, оскільки вона не є релевантною до спірних правовідносин. Отже, виходячи з вищевикладеного суд прийшов до висновку, що строк на звернення позивачем із цим позовом до суду, не сплив. Відповідно, підстави для застосування позовної давності - відсутні. Таким чином, суд, дослідивши письмові пояснення викладені позивачем у позові та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом стягнення з [PERSON] на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ГАРДІАН» сплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 28 147, 51 гривень, що є різницею між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). В задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 0, 42 гривень, слід відмовити, оскільки такі вимоги, враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 3 028, 00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 07.08.2025. (а.с. 5) Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3 027, 94 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (99,998 %). Решту судового збору в сумі 0, 06 гривень слід залишити за позивачем. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Судом встановлено, що 07.11.2023 між ТДВ «СК «Гардіан» та адвокатом Каплею А.С. було укладено договір про надання правової допомоги № б/н, на підставі якого видано ордер. (а.с. 7, 9-10зв.) Згідно Єдиного реєстру адвокатів України Капля А.С. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 6115/10 від 07.07.2017. Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження виконання адвокатом умов вищевказаного договору суду надано акт № 23 про надані послуги від 12.08.2025, зокрема в межах даної цивільної справи - написання та подання позовної заяви до суду. (а.с. 11-12) Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Як вбачається із умов договору про надання правової допомоги № б/н від 07.11.2023, замовник сплачує виконавцю гонорар за написання та подання позовної заяви до суду в інтересах клієнта в розмірі 2 000, 00 гривень (п. 4.1.3 Договору). За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Судом прийнято до уваги, що у разі встановлення сторонами договору про надання правової допомоги гонорару у фіксованому розмірі, надання детального опису робіт на виконання положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України, не є необхідним, оскільки розмір гонорару, в такому випадку, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником, а отже є визначеним. Крім цього, подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. На виконання умов договору про надання правової допомоги № б/н від 07.11.2023 згідно акту № 23 про надані послуги від 12.08.2025 позивачем було сплачено адвокату Каплі А.С. гонорар в сумі 62 000, 00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 13.08.2025. (а.с. 13) Із вищевказаного платіжного документа неможливо встановити сплату позивачем адвокату гонорару саме в частині надання правничої допомоги в межах даної цивільної справи. Водночас, судом прийнято до уваги, що послуги у даній справі, зокрема, включені до акту № 23 про надані послуги від 12.08.2025, який надано суду на підтвердження розміру витрат у даній справі. Крім того, судом враховано, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial