Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

До суду звернулась позивач з вказаним позовом вказавши, що на праві приватної власності їй належить житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою [ADDRESS] , який вона успадкувала після смерті своєї матері [PERSON] . В будинку також зареєстрована та проживає донька позивача [PERSON] . На даний час [PERSON] не є членом сім`ї позивача, оскільки шлюб між ними було розірвано рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 21.04.2015 року по справі № 148/2155/14-ц. Після розірвання шлюбу відповідач продовжив проживати спільно у зазначеному будинку, але спільне проживання разом з [PERSON] в одному будинку стало в останні роки зовсім нестерпним. Наразі ситуація критична, адже відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до будинку у нетверезому стані, часто влаштовує сварки та навіть бійки, псує майно, не сплачує комунальні платежі, не виконує жодного із обов`язків наймача житлового приміщення, тощо. Позивачу неодноразово доводилось викликати працівників поліції аби захиститись від нападів відповідача, про що неодноразово було складено протоколи про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 ч. 2 КУпАП. Просить припинити право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою [ADDRESS] громадянину [PERSON] , 1961 року народження, шляхом його виселення з житлового приміщення за вказаною адресою. У судове засідання представник позивача, за дорученням адвокат Зубар В.В. надав заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач через канцелярію суду надавав заяву в якій зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти задоволення їх у судовому порядку, також просив провести судовий розгляд у його відсутності. У відповідності до ст. 223 ЦПК України, суд визнав за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом НВ 0058313 від 25.12.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Р№ 1-4557, [PERSON] є власником житлового будинку в [ADDRESS] . (а.с. 12,13) Житловий будинок в [ADDRESS] складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 76,7 кв.м, житловою площею 36 кв.м., згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 01.09.2025 за № 441598421. (а.с. 15) Згідно Витягу з реєстру територіальної громади від 04.07.2025, [PERSON] , 1961 року народження з 07.12.1999 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] .(а.с. 9) Згідно рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 21.04.2015 року по справі № 148/2155/14-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 10) Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 11.08.2025 року за № 966, в будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] . (а.с. 11) Згідно з довідкою виконкому Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області від 11.08.2025 за № 553, [PERSON] , 1961 року народження проживає та зареєстрована за адресою : [ADDRESS] та склад її сім`ї наступний : колишній чоловік - [PERSON] , 1961 року народження, проживає без реєстрації. (а.с. 14) Згідно інформації виконкому Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області від 05.09.2025 за № 02-22-3376, отриманої на підставі ч. 6 ст. 187 ЦПК України, [PERSON] , [INFO] не значиться за адресою: [ADDRESS] . Знятий власником 02.07.2025 року.(а.с. 21) Відповідно листа Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області від 18.07.2025, Тульчинський РВП ГУНП у Вінницькій області зазначає, що звернення [PERSON] були зареєстровані в інформаційно-комунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку) за наступними номерами: 1) № 5052 від 30.09.2022 року, про те, що просите прийняти міри до колишнього чоловіка, який на Вашу думку неправомірно проживає в будинку та виникають конфлікти щодо спільних побутових питань. За результатами розгляду звернення, працівниками поліції [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбачено ст. 173-2 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (по факту вчинення домашнього насильства). 2) № 8627 від 26.07.2025 року, просить прийняти міри до колишнього чоловіка [PERSON] , який не бажає залишати будинок. Розгляд здійснено відповідно до вимог наказу МВС України від 15.11.2017 року № 930 «Про затвердження прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції України», Закону України «Про звернення громадян», на основі зібраних матеріалів складено довідку, матеріали перевірки списано до справи підпорядкованого підрозділу за № 807 від 11.07.2025 року. А також, було встановлено, що в даному зверненні вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, які вирішуються в судовому порядку.(а.с. 16) Мотиви, з яких виходить суд, і норми застосованого права. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Предметом спору у цій справі є порядок користування сторонами житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Цей спір виник після розлучення сторін. Неприязні стосунки та конфлікти були предметами розгляду правоохоронних органів за зверненнями позивача [PERSON] . Як на правову підставу позову [PERSON] посилається, зокрема, на положення статті 157 і частини першої статті 116 ЖК УРСР. Статтею 157 ЖК УРСР визначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до частини першої статті 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для застосування норм цієї статті є необхідною наявність двох умов: 1) систематичне порушення правил співжиття, а також 2) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішені справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] неодноразово зверталася до органів поліції із заявами про те, що [PERSON] перешкоджає їй користуватися спірним будинком. За результатами розгляду наведених звернень працівниками поліції було складено протокол за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП. Згідно ЄДРСР, [PERSON] , [INFO] , який проживає, за адресою: [ADDRESS] , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосувати до нього стягнення у виді штрафу у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (170 грн.) Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 773917 від 14.10.2022, [PERSON] в період часу з вересня 2022 року по теперішній час, за місцем проживання, вчинив відносно своєї дружини [PERSON] насильство в сім`ї, а саме: висловлювався нецензурною лайкою в адресу потерпілої, погрожував фізичною розправою, чим вчинила домашнє насильство психологічного характеру, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. (справа 148/1840/22 від 14.11.2022 року. Також за заявою позивача № 8627 від 26.07.2025 року, працівниками поліції розгляд здійснено відповідно до вимог наказу МВС України від 15.11.2017 року № 930 «Про затвердження прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції України», Закону України «Про звернення громадян», на основі зібраних матеріалів складено довідку, матеріали перевірки списано до справи підпорядкованого підрозділу за № 807 від 11.07.2025 року, оскільки в зверненні вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, які вирішуються в судовому порядку. Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку про те, що позивач надала належні та допустимі докази на підтвердження порушення відповідачем правил співжиття, що є необхідною передумовою для застосування частини першої статті 116 ЖК УРСР. Надані позивачем докази свідчать про те, що відповідач на протязі тривалого часу вчиняє домашнє насильство психологічного характеру відносно позивача, систематично порушуючи правила співжиття і робить їх неможливими для інших проживання з ними в будинку осіб. Ці обставини можуть у достатній мірі підтверджувати наявність підстав для виселення відповідача з житлового будинку в якому він проживає без реєстрації та який належить позивачу. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також заяву відповідача про визнання позову у повному обсязі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 гривень (а.с. 1).

Outcome: approved