Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом, за яким просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 35733,15 грн., судовий збір та витрати на правову допомогу . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 09.08.2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] , за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» було укладено електронний Договір № 6947308 про надання споживчого кредиту . Згідно умов Кредитного договору: сума кредиту (загальний розмір) складає 8500 грн. ; строк кредиту 360 днів; періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Детальні терміни та дата останнього платежу по кредиту 03.08.2024. ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свої зобов`язання перед Відповідачем за Кредитним договором виконало та надало йому кредит в сумі 8500 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку Відповідача. Переказ коштів, виданих в рамках Кредитного договору здійснено шляхом перерахування на банківську картку, яку Відповідачем вказано особисто в заяві на отримання Кредиту та підтверджується копією довідки платіжного провайдера. У період з 09.08.2023 по 26.05.2024 Відповідачем здійснено оплати на рахунок Первісного кредитора в розмірі 0,00 грн., які спрямовані на оплату тіла кредиту в розмірі 0,00 грн. та оплату процентів за користування грошовими коштами у розмірі 0,00 грн. Позивачем нараховано проценти за 69 календарних днів (27.05.2024 - 03.08.2024) в межах строку договору. Враховуючи невиконання Відповідачем своїх боргових зобов`язань перед Кредитором 27 травня 2024 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», як клієнтом, та Позивачем, як фактором, було укладено Договір факторингу № 27.05/24-Ф, згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги за Кредитним договором. Враховуючи те, що на момент укладання Договору факторингу № 27.05/24-Ф від 27.05.2024 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», як клієнтом, та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», як фактором, строк Договору № 6947308 про надання споживчого кредиту від 09.08.2023 року не сплив, Позивачем було здійснено нарахування процентів за користування грошовими коштами за 69 календарних днів з 27.05.2024 року по 03.08.2024 року. Отже, до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» відповідно до укладеного Договору факторингу № 27.05/24-Ф від 27.05.2024 року перейшло право грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договором у розмірі: заборгованість за Кредитним договором Відповідача склала: сума кредиту 8500 грн, сума процентів за користування кредитом 15561,80 грн, всього 24061,80 грн. Станом на дату звернення до суду заборгованість Відповідача по Кредитному договору перед Позивачем не сплачена і складає 8500 грн - тіло кредиту та 15561,80 грн - нараховані проценти, нараховані Позивачем проценти за 69 календарних днів - 11 671,35, всього 35 733,15 грн. У справі відкрито провадження та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Сторони у судове засідання не явилися. У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача вищевказану суму заборгованості, а також понесені судові витрати. Відповідач у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позову. Посилається на завеликий розмір нарахованих процентів, що є несправедливим, на відсутність доказів надання кредиту та переходу права вимоги. Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. По справі встановлено, що 09.08.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» укладено електронний договір № 6947308 про надання споживчого кредиту (надалі- кредитний договір), відповідно до умов якого товариство надало відповідачу кошти у розмірі 8500 грн на умовах їх повернення позичальником у межах встановленого договором строку та сплатою процентів за користування кредитом за стандартною денною процентною ставкою - 1,99% згідно графіку платежів, що є Додатком № 1 до цього договору. Вказаний кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом № 53-ОД від 16.01.2020 та розміщених на офіційному сайті https://creditplus.ua/ru/documents, та який був підписаний відповідачем у відповідності до вимог частин шостої та восьмої статті 11, статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором С6062. Згідно пункту 2.1 Кредитного договору, кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] . Відповідно до підпункту 1.5.1 кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в пункті 1.4 цього Договору. ТОВ «Авентус Україна» належним чином виконало своє зобов`язання за вказаним договором та надало у строкове користування відповідача зазначену суму кредиту, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № [NUMBER] , що підтверджується інформацією банку-емітента картки АТ «КБ «Приватбанк» про перерахування кредитних коштів. Таким чином, судом встановлено факт укладення спірного кредитного договору відповідачем. За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Згідно частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог частини першої статті 207 ЦК України у редакції на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. У абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України встановлено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем визначений Законом України «Про електронну комерцію» від 3 вересня 2015 року № 675-VIII (далі - Закон № 675-VIII). Відповідно до пунктів 5, 7, 9 частини першої статті 3, частин третьої, четвертої-шостої, сьомої, восьмої статті 11 вказаного Закону № 675-VIII електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Інформаційні електронні послуги - платні або безоплатні послуги щодо оброблення та зберігання інформації, що надаються дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем за індивідуальним запитом їх одержувача. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. У частинах дванадцятій, тринадцятій статті 11 Закону № 675-VIII вказано, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України. У цій справі кредитний договір подано позивачем до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС у формі електронного документа, що містить електронні підписи сторін відповідно до вимог статті 12 Закону № 675-VIII у редакції на час укладення договору, зокрема, електронний підпис позичальника одноразовим ідентифікатором, та згідно частини дванадцятої статті 11 Закону № 675-VIII відповідає письмовий формі кредитного договору та є оригіналом такого документу. Згідно з пунктами 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки. Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. Зазначені у Договорі про надання споживчого кредиту персональні дані позичальника відповідають даним, повідомленим відповідачем суду у заявах по суті справи. Надання таких даних при укладенні кредитного договору іншою особою, незаконне заволодіння його персональними даними, а також несанкціоноване використання email адреси та номеру мобільного телефону відповідача для входу в особистий кабінет та підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором без згоди та волевиявлення відповідача суду не доведено. При цьому, без ідентифікації позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства-кредитора для прийняття пропозиції укласти кредитний договір та його акцептування в електронній формі шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що надсилається позичальнику через зазначені ним засоби комунікації, укладення електронного договору було б неможливим. Подібних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22), від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066св23), від 01 липня 2024 року у справі № 638/161/22 (провадження № 61-4022 св 24) та інших. З урахуванням вищенаведеного, встановивши, що кредитний договір між сторонами укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства в електронній формі, що відповідає вимогам статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», суд дійшов висновків про досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов кредитного договору з дотриманням обов`язкової письмової форми, що доводами апеляційної скарги не спростовується. Відповідно до ст. 1055 ЦК України, якщо інше не встановлено договором, кредитодавець має право використовувати третіх осіб (агентів, платіжних операторів тощо) для виконання зобов`язань. Отже, судом враховується факт зарахування кредитних коштів у сумі 8500 грн. на картковий рахунок відповідача в АТ «КБ «Приватбанк», що підтверджує факт отримання відповідачем кредиту. Доказів іншого походження цих грошових коштів відповідачем по справі не надано. Частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Відповідно, цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Доводи відповідача щодо відсутності первинних бухгалтерських документів щодо фактичного перерахунку кредитних коштів спростовуються інформацією АТ «КБ «Приватбанк», Згідно статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, містять записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 15 січня 2025 року у справі № 753/16762/15-ц (провадження № 61-7242 св 24). Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Стаття 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як власник рахунку, зазначеної у виписці операції по рахунку про зарахування коштів на суму 8500 грн., відповідач про помилковість переказу банк не повідомляв, доказів повернення вказаних коштів суду не надав. Таким чином, за відсутності належних доказів, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачу не належить, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором у сумі простроченого кредиту - 8500 грн. та процентів за користування кредитом у межах строку кредитування: 8500 грн * 1,99 % = 169,15 грн*69 календарних днів (за період з 27.05.2024 по 03.08.2024) = 11 671,35 грн. 8500 грн * 1,99 % = 169,15 грн*93 календарних днів (за період з 09.08.2023 по 09.11.2023) = 15 561,80 грн. Отже, розмір процентів за кредитом, що підлягають стягненню на користь позивача у межах строку кредитування становить 27233,15 грн. Умови кредитування відповідачем в установленому законом порядку не оспорювались та виходячи з презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) підлягають застосуванню судом при вирішенні спору згідно принципу свободи договору (статті 6, 627 ЦК України) та обов`язковості договору для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. 27 травня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено Договір факторингу № 27.05/24-Ф, за умовами якого Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), птату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. Перелік Боржників, підстави виникнення Права грошової Вимоги до Боржників, включаючи суму грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі Боржників, який формується згідно Додатку №1 та є невід`ємною частиною Договору Відповідно до інформації з витягу з реєстру боржників до Договору факторингу №27-05/24-Ф від 27 травня 2024 року, до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» перейшло право вимоги до відповідача за укладеним кредитним договором в сумі основного боргу 8500 грн. та відсотків - 15 561,80 грн. Обмежень щодо прав позивача на стягнення з боржника відповідача простроченої заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту матеріали справи не містять, а доводи щодо відсутності грошового зобов`язання у відповідача ґрунтуються на власному тлумаченні норм права та обставин справи й незгоді з позовними вимогами. Відповідно до частини другої статті 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно статті 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. Проте, матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем свого зобов`язання за кредитним договором, а наведені відповідачем заперечення проти позову ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» наявності заборгованості за кредитом не спростовують. Так, відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції чинній на дату виникнення правовідноси), споживче кредитування це правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит це грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Стаття 9 Закону України «Про споживче кредитування» зобов`язує кредитодавця надати споживачу до укладення договору про споживчий кредит інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Перелік відомостей, які повинні міститись в цій інформації, визначені в ч. 3 ст. 9 цього Закону. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення та зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з вказаною інформацією, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Згідно з вимогами ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача(позичальника); тип кредиту(кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; загальний розмір наданого кредиту; порядок та умови надання кредиту; строк,на який надається кредит; необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту(за наявності); види забезпечення наданого кредиту(якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); процентна ставка за кредитом, її тип(фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит; порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів(у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; порядок дострокового повернення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов договору. При цьому, приписами ч. 5 ст. 12 цього закону визначено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Так, згідно з вимогами ч. 1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Крім того, відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». За змістом ст. ст.11, 202, 626 ЦК України договір є правочином. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому, приписами ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 2422,40 грн., а тому він підлягає до стягнення з відповідача. Що стосується питання витрат на правничу допомогу, то сюди включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу представник позивача надав суду: копію договору від 10.12.2024 р. про надання правової допомоги, копію cвідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Столітнім М.М., копію акту приймання-передачі виконаних робіт від 12.05.2025 року на суму 10000 грн. року; копію заявки позивача на виконання доручення адвокатом від 14.04.2025 року на суму 10000 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). За такого, з урахуванням фактичного обсягу наданих юридичних послуг, співмірності суми витрат зі складністю справи та відповідності суми заявлених витрат критеріям реальності і розумності, суд доходить переконання, що вказаним принципам буде відповідати розмір судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved