Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася в суд із указаним вище позовом, у якому просила: визнати незаконним і скасувати наказ № 121-К від 12.09.2025 року, поновивши її на посаді вчителя української мови та літератури з неповним навантаженням (9 годин) Полоницької філії Задвір`янського ОЗЗСО I-III ст. з наданням графіку роботи, в якому будуть години вчителя української мови та літератури (9 годин у 5-9 класах Полоницької філії Задвір`янського ОЗЗСО I-III cт.). Крім того, позивачка просить стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виконання судового рішення у справі №943/1459/24 від 24 червня 2025 року до 12.09.2025 року, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу через незаконне звільнення від 12.09.2025 року до постановлення судом законного і справедливого рішення. Також позивачка просила стягнути із відповідача на її користь сплачений нею судовий збір у розмірі 968,96 грн. В обгрунтування заявлених вимог позивачка [PERSON] покликалася на те, що рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 24 червня 2025 року в справі №943/1459/24 було визнано незаконним та скасовано наказ Задвір`янського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області №61-к від 04 червня 2024 року «Про звільнення [PERSON] »; поновлено її на посаді вчителя української мови та літератури з неповним навантаженням (9 годин) з 05 червня 2024 року в Полоницькій філії Задвір`янського ОЗЗСО І-ІІІ; стягнуто із відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 73 491 грн., із вирахуванням з цієї суми обов`язкових платежів та зборів, а також стягнуто на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та сплачений нею судовий збір в розмірі 4969 грн. Разом із тим, у мотивувальній частині цього судового рішення було вказано, що згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та в частині присудження виплати заробітної плати. Зважаючи на це, позивачка [PERSON] написала 30 червня 2025 року заяву директору Задвір`янського ОЗЗСО I-III ст., у якій просила повідомити про виконання вищевказаного судового рішення Золочівського районного суду від 24.06.2025, однак отримала 07 липня 2025 року відмову директора від 04.07.2025 через те, що судове рішення не набрало законної сили. Тому 01 липня 2025 року вона через Електронний суд подала заяву в Золочівський районний суд про видачу електронних виконавчих листів у частині його негайного виконання щодо поновлення на роботі та виплати середньої зарплати. Відтак, додатковим судовим рішенням Золочівського районного суду від 25.07.2025 року в цій справі вказану заяву [PERSON] задоволено та ухвалено допустити негайне виконання рішення Золочівського районного суду Львівської області від 24 червня 2025 року в частині поновлення [PERSON] на посаді вчителя української мови та літератури з неповним навантаженням (9 годин) з 05 червня 2024 року в Полоницькій філії Задвір`янського ОЗЗСО І-ІІІ та стягнення із Задвір`янського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячної заробітної плати за один місяць, після чого надійшли електронні виконавчі листи, які позивачка [PERSON] через «Електронний суд» направила у Буський відділ виконавчої служби, яким 28 липня 2025 року відкриті виконавчі провадження №8713106 та №78713108. Тільки після відкриття виконавчого провадження директор Максимів А.С. видав наказ № 74-К від 29.07.2025 року «Про поновлення на роботі [PERSON] », формулювання у якому не відповідає рішенню Золочівського районного суду, виконавчому листі, а також відкритому виконавчому провадженню №78713106 від 28.07.2025. Крім того, в цьому наказі вказано, що «на момент поновлення педагогічне навантаження відсутнє через завершення навчального процесу», що на думку позивачки, наказ № 74-К від 29.07.2025 року є незаконним, не відповідає рішенню Золочівського районного суду від 24.06.2025 року в справі №943/1459/24, та є службовим підробленням. Не виконавши належним чином рішення Золочівського районного суду від 24 червня 2025 року в справі №943/1459/24, вимогу державного виконавця (відкрито виконавче провадження), директор [PERSON] надіслав позивачці рекомендованим листом наказ № 121-К від 12.09.2025 року, який був відправлений 13.09.2025 року та отриманий позивачкою 16 вересня 2025 року. В даному наказі йдеться про звільнення за прогул, де вказано, що вона не з`явилася на робочому місці після видачі наказу про поновлення на роботі, однак не зрозуміло, на якому робочому місці вона мала з`явитися, якщо наказом № 74-К позивачку [PERSON] поновлено на роботі без педагогічного навантаження. Відтак, позивачка вважає наказ №121-К від 12.09.2025 незаконним, і таким, що не відповідає КЗпПУ, а тому підлягає скасуванню. При цьому, позивачка [PERSON] звертає увагу, що виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення та фактичного допуску працівника до виконання попередніх обов`язків, а працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі та йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Крім того, у разі затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді з вини роботодавця відповідно до ст. 236 КЗпП України є підстави для стягнення з останнього на користь працівника середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Отже, якщо роботодавець не виконує рішення суду, працівнику слід звернутися в суд з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, а тому просить задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою судді від 17.10.2025 року позовну заяву залишено без руху, надано строк, який не може перевищувати десять днів з дня отримання ухвали суду, для усунення вказаних у мотивувальній частині цієї ухвали недоліків заяви. Ухвалою судді від 27.10.2025, після усунення недоліків заяви [PERSON] , вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Відповідач Задвір`янський опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області та третя особа [PERSON] своїми процесуальними правами на подання відзиву на позовну заяву (пояснення третьої особи щодо позову) в установлений судом строк та спосіб не скористалися. Ураховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як визначено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Частинами п`ятою, сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 24 червня 2025 року в цивільній справі №943/1459/24 позов [PERSON] до Задвір`янського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області, за участю третьої особи [PERSON] , про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - задоволено частково. Ухвалено визнати незаконним та скасувати наказ Задвір`янського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області №61-к від 04 червня 2024 року «Про звільнення [PERSON] »; поновлено [PERSON] на посаді вчителя української мови та літератури з неповним навантаженням (9 годин) з 05 червня 2024 року в Полоницькій філії Задвір`янського ОЗЗСО І-ІІІ; стягнуто із Задвір`янського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 73 491 грн., з вирахуванням з цієї суми обов`язкових платежів та зборів. Також ухвалено стягнути із Задвір`янського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та сплачений нею судовий збір в розмірі 4969 грн. Натомість, судом відмовлено у задоволенні решти позовних вимог. Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 25 липня 2025 року в задоволенні заяви [PERSON] про виправлення описки у судовому рішенні Золочівського району Львівської області від 24.06.2025 року в цивільній справі №943/1459/24 відмовлено. Крім того, додатковим рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 25 липня 2025 року в справі за позовом [PERSON] до Задвір`янського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області, за участю третьої особи [PERSON] , про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, - ухвалено допустити негайне виконання рішення Золочівського районного суду Львівської області від 24 червня 2025 року в частині поновлення [PERSON] на посаді вчителя української мови та літератури з неповним навантаженням (9 годин) з 05 червня 2024 року в Полоницькій філії Задвір`янського ОЗЗСО І-ІІІ та стягнення з Задвір`янського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячної заробітної плати за один місяць. Крім того, ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 26 серпня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] про роз`яснення рішення суду в цивільній справі за позовом [PERSON] до Задвір`янського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області, за участю третьої особи [PERSON] , про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Постановою Львівського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року апеляційні скарги Задвір`янського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області та [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Золочівського районного суду Львівської області від 24 червня 2025 року та ухвала Золочівського районного суду Львівської області від 25 липня 2025 року залишені без змін. Так, вказаною постановою Львівського апеляційного суду від 18.11.2025 року встановлено, що на виконання судового рішення від 16 квітня 2024 року позивачка [PERSON] наказом №52-к від 02.05.2024 року була поновлена на посаді «вчителя української мови та літератури» з неповним навантаженням (9 годин), однак згідно наказу № 61-к від 04.06.2024 звільнена з посади «вчителя української мови» з неповним навантаженням (9 годин) Задвір`янського ОЗЗСО І-ІІІ ст., при цьому матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що посада, на якій була поновлена позивачка [PERSON] змінила назву, чи остання була за її згодою переведена на таку посаду в Полтвівську філію Задвір`янського ОЗЗСО І-ІІІ ступенів. Крім цього, із наданого відповідачем штатного розпису Полтвівської філії Задвір`янського ОЗЗСО І-ІІІ ступенів вбачається, що станом на 01.04.2024 посада вчителя української мови у штатному розписі взагалі відсутня, що у свою чергу свідчить про те, що [PERSON] не могла бути призначена/поновлена на вказану посаду у даній філії. У підсумку суд вказав, що відсутність посади вчителя української мови та літератури у Полоницькій філії Задвірнянського ОЗЗСО І-ІІІ ступеня не позбавляло відповідача виконати судове рішення про поновлення [PERSON] на роботі з дотриманням вимог трудового законодавства, а саме внести зміни у штатний розпис. Ухвалюючи оскаржуване рішення по суті спору, місцевий суд виходив з того, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивачки з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин її відсутності на роботі. Так, судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що [PERSON] , яка поновлена на роботі за рішенням суду, не була фактично допущена до виконання попередніх обов`язків та їй не було забезпечено реальної можливості виконувати визначені трудовим договором обов`язки, покладені на неї функціональні обов`язки у порядку та умовах, що мали місце до звільнення, оскільки документальних доказів ознайомлення позивачки з правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідача, посадової інструкцією по посаді, матеріали справи не містять. Без фактичного допуску [PERSON] до виконання своїх попередніх обов`язків, які вона виконувала до її звільнення, відповідач не мав вимагати від неї виконання тих обов`язків, які на неї не покладались, що свідчить про те, що наказ про накладення на позивачку дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул, не можна вважати таким, що виданий з дотриманням вимог трудового законодавства. За вказаних обставин, суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до переконання, що доводи позивачки є обгрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, тому наказ №61-к від 04.06.2024 року про звільнення [PERSON] є незаконним та підлягає скасуванню, а позивачка підлягає поновленню на посаді вчителя української мови та літератури з неповним навантаженням (9 годин) з 05 червня 2024 року із виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Врахувавши довідку №01-19/156 від 11.03.2025, за якою середньоденна заробітна плата на посаді вчителя української мови та літератури з неповним навантаження (9 годин) Полоницької філії І-ІІ ступенів Задвірнянського ОЗЗСО І-ІІІ ступенів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області становить 267 грн. 24 коп. та тривалість вимушеного прогулу з дня звільнення (04.06.2024) позивачки з роботи до ухвалення рішення про поновлення (24.06.2025) 275 робочих днів, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу становить 73 491 грн. (267,24 грн. * 275 р.д. = 73 491 грн.), без утримання встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів. Вищевказані обставини, згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, звільнені від доказування при розгляді цієї справи, оскільки були встановлені вищевказаними судовими рішеннями у цивільній справі №943/1459/24, що набрали законної сили, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. Крім того, судом встановлено, що 28 липня 2025 року начальником Буського відділу ДВС у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Боруцькою І.В. винесені постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №78713106 та №78713108 щодо примусового виконання виконавчих листів Золочівського районного суду Львівської області №943/1459/24 від 25.07.2025 року. Так, на виконання вищевказаних виконавчих листів та на підставі рішення Золочівського районного суду Львівської області від 24.06.2025 року в справі №943/1459/24, позивачка [PERSON] наказом № 74-к від 29.07.2025 року була поновлена на посаді вчителя Задвір`янського ОЗЗСО І-ІІІ ст. з місцем роботи у Полоницькій філії, із 05.06.2024 року. Однак, згідно спірного наказу відповідача «Про звільнення за прогул» № 121-К від 12.09.2025 року, позивачка [PERSON] звільнена з посади вчителя Задвір`янського ОЗЗСО І-ІІІ ст., із 12 вересня 2025 року за прогул без поважних причин (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України), оскільки після отримання наказу про поновлення та повідомлення про необхідність приступити до виконання трудових обов`язків не приступила, на робочому місці була відсутня без поважних причин із 12.08.2025 по 12.09.2025, про що складені відповідні акти, а письмових пояснень причин відсутності не надано. Проте, відповідачем не надано та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які би підтверджували фактичний допуск позивачки [PERSON] до роботи, створення належних умов для виконання функціональних обов`язків, що є обов`язком роботодавця при поновленні незаконно звільненого працівника, тобто, забезпечення їй реальної можливості виконувати визначені трудовим договором обов`язки, покладені на неї функціональні обов`язки у порядку та умовах, що мали місце до звільнення. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця визначені статтями 40, 41 КЗпП України (п. 4 ст. 36 цього Кодексу). Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Для звільнення працівника на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі здійснюється виходячи з конкретних обставин та усіх наданих сторонами доказів. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Розглядаючи таку категорію справ, суду необхідно встановити, чи мало місце вчинення позивачем прогулу без поважних причин або невиконання позивачем своїх трудових обов`язків протягом 3 годин за робочий день, чи додержаний роботодавцем порядок звільнення та чи є підстави для поновлення на роботі. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Однак, як слідує із матеріалів справи, що відповідачем перед застосуванням дисциплінарного стягнення до позивачки [PERSON] не витребувано від неї письмових пояснень, що є порушення приписів ч. 1 ст. 149 КЗпП України. Крім того, суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27.04.2021 року в справі №461/8132/17, зокрема, що у трудовому праві діє принцип презумпції невинуватості, згідно з яким не можна працівника притягнути до дисциплінарної відповідальності, доки не доведена роботодавцем його вина, і працівник не зобов`язаний сам доводити свою невинуватість. Таким чином, у разі пред`явлення позову про поновлення на роботі працівника, звільненого роботодавцем, саме на останнього покладається тягар доведення законності такого звільнення. Будь які сумніви в законності такого звільнення повинні тлумачитися на користь працівника. Відповідно до ст. 29 КЗпП України роботодавець зобов`язаний до початку роботи ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку, роз`яснити права й обов`язки, забезпечити необхідними для роботи засобами. При цьому, документальних доказів ознайомлення позивачки з правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідача, посадової інструкцією по посаді матеріали справи не містять. З наведеного вбачається, що формальне поновлення [PERSON] на посаді вчителя Задвір`янського ОЗЗСО І-ІІІ ст. з місцем роботи у Полоницькій філії, із 05.06.2024 року відбулось з порушенням вимог чинного трудового законодавства. Враховуючи наведене та за неспростованих обставин щодо відсутності фактичного допуску позивачки [PERSON] до виконання своїх попередніх обов`язків, які вона виконувала до її незаконного звільнення, відповідач, як роботодавець, був позбавлений вимагати від неї виконання обов`язків, які на неї не були та не могли бути покладені, що виключає в принципі необхідність з`ясування факту наявності прогулу у діях останньої, як правової підстави для звільнення. Більше того, відповідач вищевказаних доводів позовної заяви не спростував, жодних пояснень та доказів на їх підтвердження до суду не надавав, а своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву в установлений судом строк та спосіб не скористався. Тобто, зазначені обставини жодним чином не спростовані зі сторони відповідача, що виключає можливість констатації роботодавцем прогулу працівника, як факту, який має своїм наслідком звільнення з роботи. Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України). Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Обов`язковість рішення суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року в справі №702/725/17 вказано, що КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно із цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Водночас поновлення на роботі має бути реальним, тобто з відновленням трудових відносин між працівником і роботодавцем, що, виходячи зі змісту трудового договору та порядку його укладення, передбачає не лише винесення наказу про поновлення працівника на роботі, але і фактичний допуск його до роботи, виконання працівником своїх службових (посадових) обов`язків, а роботодавцем - обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату. Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2018 року в справі №465/4679/16 міститься правовий висновок про те, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Разом із тим, наведене не означає, що дії по виконанню рішення про поновлення на роботі повинні відбуватися негайно після проголошення рішення незалежно від волі працівника, поновленого судом. Визнане судом право працівника на поновлення на роботі має приватний характер, тому воно не може бути реалізоване без волевиявлення цього працівника. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Тобто рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Крім того, у постанові Верховного суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року в справі №521/1892/18 зазначено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника». Крім того, у постанові від 16 лютого 2024 року в справі №947/7076/22 Верховний суд в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду виснував, що при розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. За таких обставин, суд вважає звільнення позивачки з роботи за прогул незаконним і необгрунтованим, а тому приходить до переконання про задоволення заявлених позивачкою вимог у частині визнання незаконним та скасування наказу Задвір`янського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області № 121-К від 12 вересня 2025 року «Про звільнення за прогул» та поновлення позивачки [PERSON] на посаді вчителя української мови та літератури з неповним навантаженням (9 годин) із 12 вересня 2025 року в Полоницькій філії Задвір`янського ОЗЗСО І-ІІІ. Разом із тим, суд вважає, що не може бути задоволена заявлена позивачкою додаткова до поновлення вимога про надання їй графіку роботи, в якому будуть години вчителя української мови та літератури (9 годин у 5-9 класах Полоницької філії Задвір`янського ОЗЗСО I-III cт.), оскільки така була предметом позову [PERSON] у справі №943/1459/24 та не була задоволена судами першої та апеляційної інстанцій, про що вбачається із рішення Золочівського районного суду Львівської області від 24 червня 2025 року, залишеного без зміни постановою Львівського апеляційного суду від 18.11.2025 року, яким позивачка [PERSON] поновлена на посаді вчителя Задвір`янського ОЗЗСО І-ІІІ ст. з місцем роботи у Полоницькій філії, із 05.06.2024 року, а також не відповідає наказу відповідача № 74-к від 29.07.2025 року про поновлення позивачки [PERSON] на посаді вчителя Задвір`янського ОЗЗСО І-ІІІ ст. з місцем роботи у Полоницькій філії, який нею не оскаржується. Крім того, згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. За загальним правилом пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року із змінами, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2024 року в справі №367/569/23 викладено правовий висновок про те, що cуми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Тобто, у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Відтак, оскільки позивачка [PERSON] незаконно звільнена із роботи 12 вересня 2025 року з вини роботодавця, про що встановлено судом у цій справі, а тому вона має право на виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто із дня незаконного звільнення позивачки з роботи (12.09.2025) та до ухвалення рішення про поновлення її на роботі (13.01.2026). Разом із тим, зважаючи на її чергове поновлення на роботі за рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 24 червня 2025 року, відсутність у справі доказів щодо фактичного допуску позивачки [PERSON] до роботи після її поновлення згідно наказу відповідача № 74-к від 29.07.2025 року, беручи до уваги довідку №01-19/156 від 11.03.2025, згідно якої середньоденна заробітна плата її на посаді вчителя української мови та літератури з неповним навантаження (9 годин) Полоницької філії І-ІІ ступенів Задвірнянського ОЗЗСО І-ІІІ ступенів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області становить 267 грн. 24 коп., що було встановлено рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 24 червня 2025 року та постановою Львівського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року, які набрали законної сили та імперативні приписи ч. 4 ст. 82 ЦПК України, а також відсутність альтернативних доказів у цій частині щодо розрахунків середнього заробітку позивачки [PERSON] , суд враховує вищевказану довідку №01-19/156 від 11.03.2025 для розрахунку їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, із урахуванням тривалості вимушеного прогулу від моменту звільнення позивачки [PERSON] з роботи (12.09.2025) та до ухвалення рішення про поновлення її на роботі (13.01.2026), що складає 87 робочих днів, а тому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу позивачки становитиме 23 249,88 грн. (267,24 грн. х 87 днів), без утримання встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів, що підлягає стягненню із відповідача на користь позивачки, а тому позовну вимогу в цій частині слід також задовольнити. Разом із тим, суд вважає безпідставною позовну вимогу [PERSON] про стягнення із відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у справі №943/1459/24 від 24 червня 2025 року, покликаючись на приписи ст. 236 КЗпП України, вину відповідача у затримці виконання рішення суду про поновлення її на роботі та наявність підстав для стягнення із роботодавця на її користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, виходячи із такого. Так, статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. При цьому, як убачається із матеріалів справи, що в рішенні Золочівського районного суду Львівської області від 24 червня 2025 року судом не було допущено негайного виконання у випадках, встановлених статтею 430 ЦПК України, у частині поновлення [PERSON] на посаді вчителя української мови та літератури з неповним навантаженням (9 годин) з 05 червня 2024 року в Полоницькій філії Задвір`янського ОЗЗСО І-ІІІ та стягнення з Задвір`янського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячної заробітної плати за один місяць. Враховуючи те, що рішенням Золочівського районого суду Львівської області від 24 червня 2025 року суд не допустив до негайного виконання рішення в частині поновлення позивачки на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць, суд вважав за необхідне ухвалити додаткове рішення (25.07.2025), яким допустив рішення суду від 24.06.2025 року в справі №943/1459/24 до негайного виконання в цій частині. Вищевказані фактичні обставини, у відповідності до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України, звільнені від доказування при розгляді цієї справи, оскільки були встановлені додатковим рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 25 липня 2025 року, що набрало законної сили, у якій брали участь ті самі особи. Так, додатковим рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 25 липня 2025 року в справі №943/1459/24 за позовом [PERSON] до Задвір`янського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області, за участю третьої особи [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, - ухвалено допустити негайне виконання рішення Золочівського районного суду Львівської області від 24 червня 2025 року в частині поновлення позивачки [PERSON] на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць. Крім того, як убачається зі змісту цього додаткового рішення Золочівського районного суду Львівської області від 25.07.2025, що вказане рішення ухвалено судом за відсутності учасників справи, зокрема: без участі представника відповідача та третьої особи, які у судове засіданя не з`явились, тобто не були присутні 25 липня 2025 року під час ухвалення судом вищевказаного додаткового рішення. Після чого, 28 липня 2025 року начальником Буського відділу ДВС у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Боруцькою І.В. винесені постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №78713106 та №78713108 щодо примусового виконання виконавчих листів Золочівського районного суду Львівської області №943/1459/24 від 25.07.2025 року, виданих на підставі згаданого Додаткового рішення Золочівського районного суду Львівської області від 25.07.2025 року №943/1459/24 про негайне виконання судового рішення в частині поновлення позивачки [PERSON] на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць. Так, на виконання вищевказаних виконавчих листів та на підставі рішення Золочівського районного суду Львівської області від 24.06.2025 року в справі №943/1459/24, позивачка [PERSON] наказом № 74-к від 29.07.2025 року була поновлена на посаді вчителя Задвір`янського ОЗЗСО І-ІІІ ст. з місцем роботи у Полоницькій філії, із 05.06.2024 року. При цьому, як убачається із позовної заяви [PERSON] , що в обгрунтування заявленої вимоги в цій частині позивачка покликалася на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 27 листопада 2019 року в справі №755/10218/17, зокрема, що у разі затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді з вини роботодавця відповідно до ст. 236 КЗпП України є підстави для стягнення з останнього на користь працівника середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Отже, якщо роботодавець не виконує рішення суду, працівнику слід звернутися в суд з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Зокрема, як убачається із постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.11.2019 року в справі №755/10218/17, на яку покликалася у своїй позовній заяві [PERSON] , як на підставу застосування норми статті 236 КЗпП України, що вказаною постановою Верховного Суду було скасовано постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 лютого 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі та моральної шкоди, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Проте, під час нового розгляду апеляційним судом вищевказаних позовних вимог, постановою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, серед іншого, скасовано рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові, оскільки рішення суду про поновлення на роботі не допускалось до негайного виконання і було виконане роботодавцем на наступний день після набрання цим рішенням законної сили. Вказана постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили та в подальшому ніким із учасників справи не оскаржувалася. Разом із тим, згідно з усталеною практикою Верховного Суду затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід уважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. Виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідач, визначений боржником за виконавчим листом (постанова Верховного Суду України від 01 липня 2015 року в справі №6-435цс15, постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі №711/8446/16-ц). Більше того, як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 26 листопада 2025 року в справі №366/1344/23, що виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу пов`язана з певним діянням роботодавця, наслідком якого стала неможливість працівника належно реалізувати право на працю. За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові такого заробітку визначений у статтях 235, 236 КЗпП України, і їх не можна розширено тлумачити. Отже, оплата вимушеного прогулу в установлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою такої відповідальності є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем трудових обов`язків, унаслідок чого завдана майнова шкода працівникові. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, з огляду на встановлені судами обставини, вважає обґрунтованим їхній висновок про відсутність порушення відповідачем права позивача на працю у період із 16 вересня 2022 року. Колегія суддів зауважує, що немає передбачених статтями 235 і 236 КЗпП України підстав, які б дозволяли кваліфікувати зазначений період як період вимушеного прогулу, зокрема, внаслідок затримки із виданням наказу про звільнення та неможливості працевлаштуватися на іншому робочому місці. З боку відповідача відсутні винні дії, які перешкодили позивачеві виконувати трудові функції. У матеріалах справи немає доказів того, що позивач, починаючи з вказаної дати, намагався працевлаштуватися. Тому відмова у задоволенні цієї вимоги позивача є правильною. Крім того, як на підставу для застосування норми статті 236 КУпАП, у позовній заяві [PERSON] містяться доводи, які фактично зводяться до того, що незважаючи на відсутність у резолютивній частині рішення Золочівського районного суду Львівської області від 24 червня 2025 року в справі №943/1459/24 вказівки про негайне виконання цього рішення в частині поновлення її на посаді вчителя, така вказівка містилась у мотивувальній його частині, де було вказано: «Згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та в частині присудження виплати заробітної плати». Проте, суд не може погодитися із такими доводами позивачки, виходячи із того, що у контексті реалізації (виконання) рішення суду, як акту правосуддя, правове заначення має резолютивна частина рішення, яка такої вказівки не містить. Більше того, порушене позивачкою питання у цій частині було предметом апеляційного перегляду Львівським апеляційним судом, який у своїй постанові від 18.11.2025 року вказав, що дійсно, ухвалюючи рішення від 24.06.2025 року в справі №943/1459/24, суд першої інстанції у мотивувальній частині такого вказав про необхідність допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та в частині присудження виплати заробітної плати, що передбачено у п. 2 та п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. Відповідно до ст. 265 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. У резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Таким чином, у контексті реалізації (виконання) рішення суду, як акту правосуддя, правове заначення має резолютивна частина рішення. Поряд з цим, дійшовши правильного висновку про необхідність допустити негайне виконання рішення суду у відповідних частинах, суд першої інстанції про таке не вказав у резолютивній частині оскаржуваного рішення. Натомість, суд першої інстанції з власної ініціативи ухвалив додаткове рішення, яким допустив негайне виконання рішення Золочівського районного суду Львівської області від 24 червня 2025 року в частині поновлення [PERSON] на посаді вчителя української мови та літератури з неповним навантаженням (9 годин) з 05 червня 2024 року в Полоницькій філії Задвір`янського ОЗЗСО І-ІІІ ст. та стягнення із Задвір`янського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячної заробітної плати за один місяць. Додаткове рішення Золочівського районного суду Львівської області від 25 липня 2025 року не оскаржувалося та знаходиться у законній силі. При цьому, апеляційний суд виснував, що доводи апеляційної скарги [PERSON] зводяться виключно до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо відповідних висновків суду та є суб`єктивним трактуванням норм процесуального закону. Крім того, у цій постанові від 18.11.2025 року колегія суддів звернула увагу на те, що судовими рішеннями є ухвали, рішення, постанови, судові накази. Додаткове судове рішення є також судовим рішенням та за відповідних підстав, ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Рішення, що підлягають примусовому виконанню визначені у статті 3 Закону України «Про виконавче првовадження», відтак додаткове рішення Золочівського районного суду Львівської області від 25 липня 2025 року, як інші судові рішення звертається до виконання на підставі відповідного виконавчого листа, виданого згідно вимог процесуального закону, що виключає підстави для можливих зловживань у цьому контексті чи нечіткості у праворозумінні. Відтак, зважаючи на те, що рішенням Золочівського районого суду Львівської області від 24 червня 2025 року суд не допустив до негайного виконання рішення в частині поновлення позивачки на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць, а вказане рішення суду про поновлення позивачки на роботі допускалось до негайного виконання лише Додатковим рішенням цього ж суду від 25 липня 2025 року, під час ухвалення якого представник відповідача та третя особа не були присутні, та було виконане роботодавцем на наступний день (29.07.2025) після відкриття виконавчого провадження державним виконавцем із примусового виконання виконавчих листів №943/1459/24 від 25.07.2025 року згідно постанов про відкриття виконавчого провадження ВП №78713106 та №78713108 від 28.07.2025, отже судом не встановлено підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 236 КЗпП України через відсутність об`єктивних даних про затримку без поважних причин роботодавцем виконання рішення суду про поновлення позивачки на роботі, а тому суд вважає відсутніми правові підстави для задоволення цих вимог. Крім того, Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, суд приходить до переконання про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] у частині визнання незаконним та скасування наказу відповідача № 121-К від 12 вересня 2025 року «Про звільнення за прогул», поновлення позивачки на попередній посаді та стягнення із відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а в задоволенні решти вимог слід відмовити. Крім того, відповідно до п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, а також поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відтак, оскільки судом були задоволені позовні вимоги про поновлення позивачки [PERSON] на посаді вчителя та стягнення середнього заробітку за час її вимушеного прогулу, зважаючи на імперативні приписи п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає, що слід допустити рішення суду до негайного виконання в частині поновлення позивачки на посаді вчителя української мови та літератури з неповним навантаженням (9 годин) в Полоницькій філії Задвір`янського ОЗЗСО І-ІІІ ступенів, із 12 вересня 2025 року та стягнення із відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячної заробітної плати за один місяць. Крім того, оскільки позивачкою при поданні цього позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн. (за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), а тому враховуючи задоволення цього позову та приписи частини першої статті 141 ЦПК України, такий збір підлягає відшкодуванню шляхом його стягнення із відповідача на користь позивачки. Ураховуючи викладене, та

Outcome: partial