Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

Одеська міська рада звернулась до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради про стягнення безпідставно збережених коштів. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви вказує на те, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 390283728 від 09.08.2024 року у власності [PERSON] із 24.12.2020 року перебуває нежитлова будівля загальною площею 105,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Вказаний об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці площею 4203,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5110137600:66:022:0003, яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради. Попереднім власником нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] , була [PERSON] , якій рішенням Одеської міської ради № 4437-VII від 20.03.2019 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,4500 га за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку), вид використання для експлуатації та обслуговування СТО з автомийкою та магазином-баром. Згідно із витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0710159242020 від 14.07.2020 року державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером: 5110137600:66:022:0003 проведено 14.07.2020 року. Договір оренди вказаної земельної ділянки між Одеською міською радою та відповідачем чи будь-якими іншими особами не укладався. У провадженні Пересипського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа № 523/10202/22 за позовом Одеської міської ради до [PERSON] , за участю третьої особи Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради про стягнення безпідставно збережених коштів за період із 24.12.2020 року по 01.08.2022 року у розмірі 190628,35 грн. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20.09.2023 року позовні вимоги були задоволені, а саме стягнуто із [PERSON] безпідставно збережені кошти у сумі 190628,35 грн. на користь Одеської міської ради та стягнуто із [PERSON] на користь Одеської міської ради сплачений судовий збір у розмірі 2859,43 грн. Однак, незважаючи на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20.09.2023 року у справі № 523/10202/22, яке набрало законної сили, [PERSON] як власник нежитлової будівлі загальною площею 105,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , у період із 01.08.2022 року по 01.02.2024 року продовжував здійснювати безоплатне користування земельною ділянкою за вказаною адресою без укладення договору оренди землі. Оскільки, станом на дату подачі дійсного позову заборгованість відповідача не погашена, просить суд задовольнити даний позов та винести рішення, яким стягнути з [PERSON] безпідставно збережені кошти за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою в розмірі 198896,63 грн., а також сплачений позивачем судовий збір в розмірі 3028,00 грн. Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд прийшов до висновку про проведення розгляду даної справи за участю сторін. Представник позивача Одеської міської ради - Танасійчук І.М. в судове засідання не з`явився. Однак, надав суду заяву, в якій просить суд проводити розгляд справи за відсутності сторони позивача та позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Правовідносини між сторонами є цивільно правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до ст. 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 390283728 від 09.08.2024 року у власності [PERSON] із 24.12.2020 року перебуває нежитлова будівля загальною площею 105,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою № 390283728 від 09.08.2024 року. Вказаний об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці площею 4203,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5110137600:66:022:0003, яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0710159242020 від 14.07.2020 року. Попереднім власником нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] , була [PERSON] , якій рішенням Одеської міської ради № 4437-VII від 20.03.2019 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,4500 га за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку), вид використання для експлуатації та обслуговування СТО з автомийкою та магазином-баром, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Рішення № 4437-VII від 20.03.2019 року. У провадженні Пересипського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа № 523/10202/22 за позовом Одеської міської ради до [PERSON] , за участю третьої особи Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради про стягнення безпідставно збережених коштів за період із 24.12.2020 року по 01.08.2022 року у розмірі 190628,35 грн. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20.09.2023 року позовні вимоги були задоволені, а саме стягнуто із [PERSON] безпідставно збережені кошти у сумі 190628,35 грн. на користь Одеської міської ради та стягнуто із [PERSON] на користь Одеської міської ради сплачений судовий збір у розмірі 2859,43 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією вищевказаного рішення. Відповідно до ст.ст. 122,123,124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Згідно приписів ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 ЗУ «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, представник позивача вказує на те, що договір оренди вказаної земельної ділянки між Одеською міською радою та відповідачем чи будь-якими іншими особами не укладався. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ст. 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки. Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України). Водночас за змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. Матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою [PERSON] , зокрема, укладення відповідних договорів оренди з Одеською міською радою та державної реєстрації такого права, а отже, при укладенні договору купівлі-продажу нерухомості право користування земельною ділянкою, якого не існувало у продавця на момент укладення договорів купівлі-продажу, до набувача не перейшло. Таким чином, відповідач користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави. Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно ст. 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. В матеріалах справи наявний Розрахунок розміру безпідставно збережених коштів з якого вбачається, що розмір безпідставно збережених коштів станом на 01.02.2024 року складає 198896,63 грн. Однак, представником відповідача [PERSON] було долучено до матеріалів справи Платіжну інструкцію № 8С96-В80А-9АЕН-8М2М від 13.08.2025 року з якої вбачається, що [PERSON] було здійснено платіж у розмірі 30000,00 грн., призначення платежу земельний податок з фізичних осіб та Платіжну інструкцію № 7МРР-ВРР1-ММ54-5МХ9 від 13.08.2025 року з якої вбачається, що [PERSON] було здійснено платіж у розмірі 40317,85 грн., призначення платежу земельний податок з фізичних осіб. Окрім того, представником позивача до суду було подано клопотання про долучення доказів в якому вказує на те, що 24.11.2025 року Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради листом від 20.11.2025 року № 01-19/1124 повідомив, що на рахунок бюджету територіальної громади (КБК 18010700) [PERSON] сплачено земельний податок у сумі 70317,85 грн. Крім того, Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради повідомив, що станом на 31.10.2025 року заборгованість [PERSON] за період із 01.08.2022 року по 31.01.2024 року з урахуванням сплачених коштів складає 128578,78 грн. До вказаного клопотання представником позивача було долучено Розрахунок розміру безпідставно збережених коштів з якого вбачається, що розмір безпідставно збережених коштів за період із 01.08.2022 року по 31.01.2024 року з урахуванням платежів у сумі 70317,85 грн. станом на 31.10.2025 року складає 128578,78 грн. Як вбачається із розрахунку заборгованості, сума заборгованості розраховувалася виходячи із 5 % ставки орендної плати. Стороною відповідача вказаний розрахунок заборгованості спростовано не було. Таким чином, відповідач, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою в повному обсязі за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач втратив належне йому майно (кошти від орендної плати). Згідно висновків, які викладені у постанові Верховного Суду України Верховного суду України від 02.07.2014 № 6- 91цс14, за змістом частини першої ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на зазначене вище, беручи до уваги всі обставини справи, суд доходить до висновку, що наявні в матеріалах справи докази є належними, допустимими, достовірними, а в своєї сукупності достатніми для встановлення порушеного права позивача та його захисту в судовому порядку. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню частково, а саме з [PERSON] слід стягнути безпідставно збережені кошти за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою в розмірі 128578,78 грн. Згідно приписів ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Відповідно ст. 141 ЦПК України суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Outcome: partial