Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

У провадженні Рівненського міського суду перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про позбавлення батьківських прав. Просить позбавити громадянина України [PERSON] , [INFO] , батьківських прав стосовно дочки [PERSON] , [INFO] . Стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) в місяць, але не менше 50 відсотків щомісячного прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду і до повноліття дочки. Стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує наступними доводами. 14 березня 2015 року він уклав шлюб з [PERSON] . Від першого шлюбу у його дружини є дочка [PERSON] , [INFO] , батьком якої є [PERSON] . Від спільного шлюбу у них двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після народження сина [PERSON] їхній сім`ї було видано Посвідчення № [NUMBER], [NUMBER] як багатодітній сім`ї. [INFO] його дружина - [PERSON] померла. Він, з трьохрічного віку виховує та забезпечує [PERSON] . За дев`ять років, протягом яких вони з дружиною виховували [PERSON] , дитина стала йому як рідна, в нього такі ж почуття любові та турботи до неї, як і до спільних з дружиною дітей. Починаючи з 2015 року відповідач не приймає ніякої участі у вихованні дочки [PERSON] , ніколи не вітав і не вітає з Днем народження, не цікавиться про її навчання в школі та ліцеї. Ніколи не дбав про належне матеріальне утримання дочки. Відсутнє навіть спілкування по мобільному телефону. [PERSON] на даний час проживає з ним і знаходиться на його утриманні. Однак у зв`язку зі смертю матері дитини, виникло цілий ряд питань, які може вирішувати і представляти дитину в державних органах і установах тільки її опікун. Для того, щоб отримати опіку над [PERSON] , та для захисту прав та інтересів [PERSON] як теперішніх так і майбутніх, необхідно [PERSON] позбавити батьківських прав. В даному випадку винна поведінка відповідача прослідковується протягом останніх 9 років. Відповідач самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню та забезпеченню дочки. Матеріально ніяким чином не допомагав матері дитини і не допомагає на даний час йому утримувати його дочку. В судовому засіданні позивач [PERSON] , представник позивача адвокат Рудика С.Ю., яка діє згідно , яка дії згідно ордеру серія ВК №1172176 виданий 02.07.2025 р. , позов підтримали у межах доводів позовної заяви та просили позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач у судове засідання не з`явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, його виклик в судове засідання здійснювався шляхом розміщення на сайті Рівненського міського суду за веб-адресою: http://court.gov.ua/ 06.06.2025, 16.09.2025, 21.11.2025 оголошення про виклик відповідача. З заявою з проханням слухати справу з його відсутності до Рівненського міського суду відповідач не звертався , письмового відзиву на позов суду не подав. Причину неявки суду не повідомив. Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Самолюк І.Р. в судове засідання не з`явилася. В підготовче засідання подала до суду висновок органу опіки та піклування від 17.11.2025 № 08-01-2005/25. Згідно з ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умовим, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За наведених обставин, суд вважає, що відповідач у належний спосіб був повідомлений про дату судового засідання , а тому у відповідності до ч.1ст.223 ЦПК можливо розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі матеріалів з ухваленням заочного рішення відповідно до ст.ст. 280 - 282 ЦПК України, проти чого сторона позивача не заперечила. Ухвалою суду від 30.05.2025 прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрите загальне позовне провадження, призначене підготовче засідання з викликом сторін. Ухвалою суду від 17.11.2025 підготовче засідання було закрите, призначений судовий розгляд з викликом сторін. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом, 14 березня 2015 року було укладено шлюб між [PERSON] [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбів складено актовий запис за № 156, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області було. Після укладення шлюбу дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] ». За час перебування у шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народилися діти : дочка [PERSON] , [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 1315, зареєстрований 02.10.2015 Відділом ДРАЦС РС Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області та син [PERSON] , [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 71, зареєстрований 16.01.2018 Краматорським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області. З оглянутого судом свідоцтва про народження на ім`я [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 1276, зареєстрований Відділом ДРАЦС Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області встановлено, що батьками дитини є: батько- [PERSON] , мати - [PERSON] . Як встановлено судом, [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є ВПО, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб №№5612-5002921869, 5612-5003370777, 5612-5003370775, 5612-5003516983, які фактично проживають в [ADDRESS] . Після народження сина [PERSON] та [PERSON] було видано Посвідчення № [NUMBER], [NUMBER] як багатодітній сім`ї. З оглянутого судом свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , про що Рівненським відділом ДРАЦС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено актовий запис № 2148. Також встановлено, що відповідач [PERSON] нотаріально посвідченою згодою від 08.07.2021 року, яка складена в м.Калінінград Калінінградської області рф, зареєстрованою в реєстрі №39/3-н/39-2021-13-1171, дававу згоду на вивіз дочки [PERSON] за межі України її мамою [PERSON] , що підтверджує факт того, що в той період відповідач перебував в м.Калінінград, рф. Окрім того, після смерті [PERSON] , відповідач надав [PERSON] нотаріально засвідчену довіреність від 08.02.2025 року зареєстровану в реєстрі № 8-283, на представлення інтересів дочки [PERSON] в усіх дитячих медичних закладах, що підтверджує факт того, що на той час відповідач перебував в Білорусії, м.Мінськ. Згідно висновку органу опіки та піклування Рівненської міської ради № 08-01-2005/25 від 17.11.2025 «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] », визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . З висновку вбачається, що [PERSON] пояснив, що після смерті [PERSON] батько не приїхав в Україну, щоб вирішити питання стосовно доньки. Забирати [PERSON] до себе [PERSON] наміру не має. [PERSON] в такому випадку вимушений звернутися до суду з заявою про позбавлення [PERSON] батьківських прав виключно в інтересах малолітньої дитини. На даний час у дитини на території України відсутній законний представник. До цього часу для дівчинки не оформлена пенсія по втраті годувальника у зв`язку зі смертю мами. Згідно з інформацією Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної Служби України від 01.09.2025, відомостей про перетинання [PERSON] державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України в період з 01.01.2022 по 04.09.2025 в базі даних не виявлено. [PERSON] з трьома дітьми [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Квартира двокімнатна з усіма комунальними вигодами. Кімнати ізольовані. В помешканні створені комфортні умови для проживання. Діти забезпечені усім необхідним для проживання, виховання і розвитку. В помешканні вони мають особистий простір, місце для підготовки до занять, зону для відпочинку. Відповідно до інформації КНП "ЦПМСД" "Північний", у [PERSON] підписана декларація з сімейним лікарем. З моменту підписання декларації до лікаря з дитиною зверталась мама, а після смерті мами бабуся [PERSON] та [PERSON] . Батько [PERSON] за медичною допомогою для доньки не звертався, в телефонному режимі станом її здоров`я не цікавився. [PERSON] є здобувачкою освіти у Рівненському ліцеї № 12 Рівненської міської ради. З інформації закладу освіти на дитину вбачається, що з біологічним батьком дитини класний керівник не знайома. Батько не брав участі у вихованні доньки, не цікавився її життям. Після смерті мами дівчинки нею опікується вітчим [PERSON] . Він є авторитетом для [PERSON] , що сприяє її дисциплінованості. Вітчим систематично відвідує батьківські збори, проявляє інтерес до навчального процесу дитини, створив сприятливі умови для її проживання та розвитку. Він створив сприятливі умови для гармонійного розвитку дитини, піклується про її фізичне і емоційне благополуччя. [PERSON] є ученицею Рівненської обласної спеціалізованої дитячо-юнацької спортивної школи олімпійського резерву. Дівчинка займається пляжним волейболом. Зв`язок з тренером, цікавиться успіхами дитини на тренуваннях, привозить та забирає [PERSON] [PERSON] . З [PERSON] тренер не знайомий, ніколи його не бачив і не розмовляв. За час проживання у м. Краматорськ Донецької області [PERSON] відвідувала Комунальний дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 97 "Веселка" комбінованого типу та навчалася у Краматорській ЗОШ № 16. З характеристик, виданих на [PERSON] цими закладами, вбачається, що вихованням та утриманням дитини займались мама [PERSON] та вітчим [PERSON] . Батька дитини [PERSON] вихователі і вчителі ніколи не бачили, з ним не спілкувалися. Біологічний батько не цікавився життям, у вихованні дитини участі не брав. [PERSON] надала Службі у справах дітей письмове пояснення, в якому вказала, що у м. Рівне вона приїхала з мамою, татом, братом і сестрою. Своїм татом дівчинка вважає [PERSON] , з яким живе вже 11 років. Після смерті мами дівчинка залишилась проживати з татом [PERSON] , братом [PERSON] та сестрою [PERSON] . Пояснила, що у них гарна сім`я. Тато турбується про них, дітям разом весело та комфортно. Свого біологічного батька [PERSON] [PERSON] не бачила 11 років. Вона його не пам`ятає і не впізнала б при зустрічі. [PERSON] не заперечує проти позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно неї. Згідно з ч.1 ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно з ст.. 165 К України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров?'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому пона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14 років. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 п.16 постанови №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч.11 ст.18 Конвенції ООН батьки несуть відповідальність за виховання і розвиток дитини. Ст.9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією ООН про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 року таке ухилення має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Враховуючи положення п.8 ст.7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, яке надасть їй полегшення, тому необхідно оцінити позитивний результату доля дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав, не дасть дитині полегшення. Оскільки згідно чинного законодавства України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов`язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо, зокрема позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тобто висновок органу опіки і піклування в будь-якому разі не повинен носити формальний і однобічний характер, оскільки вирішуються питання про права та обов`язки батька і дитини. Відповідно до вимог ст.164 СК України, відповідач повинен бути позбавлена батьківських прав щодо неповнолітньої дитини, оскільки маючи юридичну і фактичну можливість до вчинення дій, які становлять зміст батьківського обов`язку, він свідомо ухиляється від їх виконання. У зв`язку з цим позбавлення батьківських прав відносно дитини призведе до позитивного результату у її долі, забезпечить захист прав та інтересів. Таким чином, в суді достовірно знайшов своє підтвердження факт свідомого ухилення відповідачем [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню ним дочки [PERSON] , відсутність інтересу до дитини, грубе порушення своїх батьківських обов`язків по відношенню до неї, що встановлено з урахуванням сукупності зазначених вище факторів, тому позов про позбавлення батьківських прав підлягає до задоволення. Відповідно до ст.59 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до 14 років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі , опікуни, чи інші особи, визначені законом. Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів, то з урахуванняс ч.3 ст. 181 СК України , суд прийшов до висновку, що вимога підлягає до задоволення, оскільки позивач є представником дитини, разом з якою вона проживає як член сім`ї. Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог частини першої статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, відповідно до частини другої статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4). Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1-3 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідно до ч. 1- 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи встановлені по справі обставини, обов`язку батьків, батька в тому числі, щодо утримання дитини, та з метою забезпечення прав дитини на матеріальне утримання, з урахуванням достовірно встановлених доказів у справі, відсутності заперечень батька щодо вимог про аліменти, суд прийшов до висновку що позовна заява в частині стягнення аліментів підлягає до задоволення та стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28.05.2025 до повноліття дитини, визнаючи такий розмір аліментів справедливим та розумним. Рішення суду про стягнення аліментів на дитину у межах суми платежу за один місяць з 28.05.2025 по 28.06.2025 - допустити до негайного виконання. Судові витрати - судовий збір підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача в сумі 1211,20 грн. за вимогу про позбавлення батьківських прав, та за вимогу про стягнення аліментів в прибуток державного бюджету України в сумі 1211,20 грн., від сплати якого позивач був звільнений при пред`явленні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved