Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Михалків Б.С. звернулись до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа на стороні позивача без самостійних вимог на предмет позову ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» про поділ спільного майна подружжя та припинення права на частку у спільному майні. Зокрема, просять здійснити поділ спільного майна подружжя житлової квартири, що знаходиться у [ADDRESS] , наступним чином: - визнати за позивачкою [PERSON] право власності на 421/500 частки у житловій квартирі, що знаходиться у [ADDRESS] ; - визнати за відповідачем [PERSON] право власності на 79/500 частки у житловій квартирі, що знаходиться у [ADDRESS] . Також, просять припинити право власності [PERSON] на 79/500 частки у житловій квартирі, що знаходиться у [ADDRESS] , з виплатою йому грошової компенсації у розмірі 142000,00 гривень. Позовна заява мотивована тим, що 10 серпня 2021 року між сторонами по справі укладено шлюб, під час якого народилася спільна дитина [PERSON] , [INFO] . Під час перебування у шлюбі сторонами придбано житлову квартиру у [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, що посвідчений 05.10.2023 року приватним нотаріусом Берегівського РНО Мацолою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1799. З метою придбання вказаної житлової квартири позивачкою по справі було отримано кредит в ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» на підставі кредитного договору № 0017/10/2023/282 від 05.10.2023 року в загальній сумі 652000,00 грн., строком по 02.10.2043 року, наданий з цільовим призначенням для придбання позичальником житлової квартири у [ADDRESS] . Відповідна житлова квартира була передана позивачкою в іпотеку ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» на підставі договору іпотеки № 0017/10/2023/281-І без оформлення заставної, що посвідчений 05.10.2023 року приватним нотаріусом Берегівського РНО Мацолою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1802. Вартість вказаної квартири згідно умов договору купівлі-продажу становила 815000,00 грн., з яких покупцем (позивачем по справі) було внесено власних коштів 163000,00 грн., а арешту суми 652000,00 грн. сплачено покупцем за рахунок кредитних коштів, отриманих покупцем у ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» на підставі кредитного договору № 0017/10/2023/282 від 05.10.2023 року. З моменту отримання кредитних коштів позивач, як позичальник в ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» за кредитним договором № 0017/10/2023/282 від 05.10.2023 року належним чином виконує свої зобов`язання, як в частині повернення тіла кредиту так і в частині сплати відсотків за його користування. В позовній заяві зазначено, що починаючи з лютого 2025 року сторони по даній справі припинили фактичні шлюбні відносини, відповідач повернувся проживати у смт. Липова Долина, Роменського району, Сумської області та подав до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області позовну заяву про розірвання шлюбу. Відповідно позивачка починаючи з березня 2025 року сплачує кошти на погашення кредиту за кредитним договором № 0017/10/2023/282 від 05.10.2023 року, відповідач по справі не бере участі в сплаті таких коштів. Відповідач по справі, не зважаючи на те, що майно, яке придбано у шлюбі є спільною власністю подружжя, не надає кошти на сплату кредиту, на його утримання, зокрема сплату комунальних послуг, ремонт квартири, який необхідно проводити для утримання квартири у придатному для проживання стані. Позивачкою отримано від ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» довідку про розмір заборгованості за кредитним договором № 0017/10/2023/282 від 05.10.2023 року. Відповідно до довідки № 5-282/06/185/2025 від 22.09.2025 року станом на 01.03.2025 року (включно) заборгованість становить: - строкова заборгованість за кредитом 555072,22 грн.; - строкові проценти 1277,45 грн.; - проценти, які підлягають відшкодуванню Фондом 1703,26 грн.. В період з 05.10.2023 року по 01.03.2025 року (включно) сплачено: - строкову заборгованість за кредитом 96927,78 грн.; - строкові проценти 24472,22 грн.; - проценти сплачені за рахунок Фонду 32629,62 грн.. Отже, станом на дату припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами по даній справі сплачено за рахунок спільних коштів подружжя власний внесок на придбання житлової квартири у розмірі 163000,00 грн. та кошти на повернення тіла кредиту 96927,78 грн., строкових процентів 24472,22 грн., що загалом становить 284400,00 грн.. Відповідно внесок кожного із подружжя на придбання спільного майна станом з дати придбання такого майна до дати припинення фактичних шлюбних відносин становить 142000,00 гривень. Станом на дату подачі позову до суду, відповідачем по справі сплачено кошти на її придбання в період до березня 2025 року становить 142000,00 грн., що у відсотковому відношенні до ринкової вартості квартири становить 15,851% частки у праві власності на житлову квартиру, або 158/1000 у частковому значенні від цілого об`єкта права власності. Тому, позивачка вважає, що слід провести поділ спільного майна подружжя з врахуванням того, що вона, як позичальник за кредитним договором буде повертати кредитні кошти та сплачувати відсотки за його користування з врахування фактично виплачених часток у такому майні, а саме, провести поділ квартири наступним чином: -79/500 частки квартири залишити у власності відповідача (15,851% вартості частки сплаченої відповідачем відносно ринкової вартості квартири); -421/500 частки квартири залишити у власності позивачки (84,149% вартості частки сплаченої відповідачем відносно ринкової вартості квартири). Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого засідання. 16 жовтня 2025 року Берегівським районним судом Закарпатської області отримано заяву третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог на предмет позову ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», в якій зазначено, що доводи позивача в обґрунтування позовних вимог та зважаючи на ту обставину, що заявлені [PERSON] позовні вимоги не суперечать вимогам закону, ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» не вбачає підстав для подання заперечень чи відзиву щодо заявлених у даній справі №297/3358/25 позовних вимог [PERSON] до [PERSON] .. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Михалків Б.С. в судове засідання 12 січня 2026 року не з`явились. Про місце, дату і час судового засідання були повідомлені належним чином. При цьому, позивачкою подано заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання 12 січня 2026 року не з`явився. Про місце, дату і час судового засідання був повідомлений належним чином. При цьому, подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача адвокат Яворський В.Є. в судове засідання не з`явився. Про місце, дату і час судового засідання був повідомлений належним чином. Третя особа на стороні позивача без самостійних вимог на предмет позову ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» явку свого представника в судове засідання не забезпечила. Про місце, дату і час судового засідання банк повідомлений належним чином. Разом з цим, представником було подано письмові пояснення по справі, де зазначено про розгляд справи без участі представника. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 10 серпня 2021 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) зроблено актовий запис за № 3156 (а.с. 30). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2025 року шлюб зареєстрований 10 серпня 2021 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) за актовим записом за №3156, між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 113-115). Таким чином, дані правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що основними засадами (принципами) цивільного законодавства, зокрема є: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 05 жовтня 2023 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Берегівського РНО Мацолою І.В. в реєстрі за № 1799, позивачка [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] , за ціною 815000 гривень 00 копійок, із яких позивачкою сплачено власними коштами 163000 гривень 00 копійок, а решта суми в розмірі 652000 гривень 00 копійок сплачується позивачкою за рахунок кредитних коштів, отриманих у ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» згідно кредитного договору № 0017/10/2023/282 від 05.10.2023 року (а.с. 21-25). Судом встановлено, що ринкова вартість житлової квартири у [ADDRESS] згідно висновку про вартість об`єкта оцінки від 05.09.2025 року, що складений експертами-оцінювачами ТОВ «ВЕСТСАЙТ 2020» становить 898371 гривень 00 копійок (а.с. 12). Відповідна житлова квартира була передана позивачкою в іпотеку ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» на підставі договору іпотеки № 0017/10/2023/281-І без оформлення заставної, що посвідчений 05.10.2023 року приватним нотаріусом Берегівського РНО Мацолою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1802. Вартість вказаної квартири згідно умов договору купівлі-продажу становила 815000,00 гривень (а.с. 14-20). Згідно довідки № 5-282/06/185/2025 від 22.09.2025 року, виданої ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» про розмір заборгованості позивачки [PERSON] за кредитним договором № 0017/10/2023/282 від 05.10.2023 року станом на 01.03.2025 року (включно) заборгованість становила: - строкова заборгованість за кредитом 555072,22 грн.; - строкові проценти 1277,45 грн.; - проценти, які підлягають відшкодуванню Фондом 1703,26 грн.. В період з 05.10.2023 року по 01.03.2025 року (включно) сплачено: - строкову заборгованість за кредитом 96927,78 грн.; - строкові проценти 24472,22 грн.; - проценти сплачені за рахунок Фонду 32629,62 грн. (а.с. 13). Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, подружжя має право на поділ майна, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. За змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто, іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналогічний підхід, на думку судової колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 523/8641/15, провадження № 61-9085сво21, підлягає застосуванню при визначенні розміру часток у праві спільної сумісної власності подружжя при його поділі. Тобто, якщо в іпотеку передано майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та на момент такої передачі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, то наступний поділ цього майна з визначенням часток кожного із подружжя, не припиняє іпотеку. Оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як визначення часток подружжя у спільному сумісному майні, то поділ майна подружжя у такий спосіб не припиняє іпотеку й відповідно не порушує прав іпотекодержателя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, володіють та користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсними та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отже, судом встановлено, що спірне майно придбано сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, який у постанові від 08.07.2020 року у справі № 754/11103/16-ц, провадження № 61-18262св19, виснував правову позицію, згідно якої погодився з висновками апеляційного суду щодо наявності підстав для відступу від рівності часток при поділі майна подружжя із пропорційним врахуванням розміру сплачених сторонами, як спільно так і кожним окремо, коштів в рахунок виконання зобов`язань за договором іпотечного кредиту № 37/06-197М від 19 грудня 2006 року, вартості об`єкту інвестування квартири, загальної суми позики; розміру державної компенсації за кредитом та вважає, що в порядку поділу спільного майна подружжя необхідно визнати за позивачем право власності на 2/3, а за відповідачем на 1/3 частину квартири. Так, судом встановлено, що житлова квартира, яка набута у власність подружжя є необхідною для проживання позивачки [PERSON] та спільної доньки подружжя, яка після припинення фактичних шлюбних відносин залишилася проживати з позивачкою, площа житлової кваритри є невеликою, відповідач по справі проживає в Сумській області, тому суд вважає за необхідне врахувати обов`язок позивачки щодо сплати кредиту, отриманого на придбання вказаної вище квартири так і не можливість спільного використання такого майна колишнім подружжям і неможливість його поділу в натурі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Постановою Верховного Суду України від 16.01.2012 року визначено, що аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. У даному випадку слід врахувати фактичні обставини, а саме спільне користування співвласниками спірним майном, а саме житловою квартирою у місті Берегово, Закарпатської області, є неможливим; річ є неподільною, оскільки це житлова квартира невеликої площі, з одним входом, припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди відповідачу, який забезпечений іншим житлом та фактично проживає у Сумській області, спірною квартирою не користується, тривалий час не цікавився спірним майном та не утримує його. Тягар утримання спірного майна несе позивачка, яка самостійно сплачує кредит на придбання такої квартири. Докази, які б свідчили, що припинення права власності відповідача на частку у квартирі може завдати істотної шкоди його інтересам, відсутні. Загальними засадами цивільного законодавства є, в тому числі, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). У випадку поділу між подружжям неподільної речі виплата одному з подружжя компенсації його частки у майні здійснюється за дійсною (ринковою) вартістю цього майна на час розгляду справи, а у разі неможливості її встановлення визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, оскільки присудження одному з подружжя компенсації його частки у майні за ціною, нижчою ніж ринкова вартість цього майна, є порушенням права одного з подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18). Судом встановлено, що позивачкою [PERSON] до подання позову до суду внесено на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 142000 гривень, що підтверджено копією квитанції про сплату вказаних коштів від 02.10.2025 року (а.с. 25). Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved