Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 17 травня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики № 75539911, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 4 000,00 грн, строк позики 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,99% в день. Відповідач свої зобов`язання з повернення позики належним чином не виконав, має заборгованість у розмірі 13 422,65 грн. 26 жовтня 2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» уклали договір факторингу №2610, згідно з умовами якого останній набув право грошової вимоги до боржників, у тому числі за договором позики №75539911. 03 квітня 2023 року ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» уклали договір факторингу №030423-ФК, відповідно до якого позивач набув право вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за договором позики №75539911, а тому просить стягнути з відповідача зазначений розмір заборгованості, а також сплачений судовий збір в розмірі 2 422,40 грн та витрати, понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500,00 грн. Процесуальні дії у справі. 31 березня 2025 року позовна заява надійшла до суду. 11 листопада 2025 року після скасування заочного рішення призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 27 листопада 2025 року витребувано докази. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. У судове засідання сторони не викликались. Відповідач відзив не подав, у заяві про перегляд заочного рішення зазначав, що позивачем пропущено строк позовної давності, не надано доказів на підтвердження наявності ліцензії на надання фінансових (кредитних) послуг, доказів на підтвердження факту надання грошових коштів позичальнику. Також вказує, що позивачем не доведено факту невиконання ним умов кредитного договору, відсутній детальний розрахунок заборгованості. Згідно із ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом. 20 жовтня 2015 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» видано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи. Згідно з інформацією, розміщеною на офіційному сайті НБУ, 11 січня 2016 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» видано ліцензію на надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту. Строк дії цієї ліцензії закінчився 12 березня 2024 року. 17 травня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики №75539911, за умовами якого відповідачу надано позику у розмірі 4 000,00 грн шляхом перерахування на банківський картковий рахунок [NUMBER] , строк позики 30 днів, зі сплатою процентної ставки у розмірі 1,99% в день. Позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та наслідки укладення цього договору йому зрозумілі (п. 5.2 Договору). Договір підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ua/documentslicense/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору, а також зазначена в Правилах процедура і наслідки оформлення позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгації, йому зрозумілі (п. 5.2 договору). Відповідно до п. 7.12 Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» з метою недопущення наслідків понадстрокового користування позикою сторони домовились, що у разі якщо у позичальника на дату закінчення строку позики наявна заборгованість за договором позики і позичальником не оформлено пролонгацію, строк позики автоматично подовжується на один календарний день (далі автопролонгація). Строк автопролонгації обчислюється з дня, що слідує за днем закінчення строку позики. При автопролонгації змінюється кінцева дата строку позики та кінцева дата строку (терміну) дії договору позики на один календарний день (п. 7.13. Правил). Згідно з пунктом 7.15. Правил позичальник не заперечує та погоджується, що автопролонгація може здійснюватися необмежену кількість разів та не потребує додаткового документального оформлення з боку сторін. Позичальник погоджується, що застосування повторної автопролонгації здійснюється за умови наявності непогашеної позики (її частини) та не потребує додаткової згоди позичальника. За умовами пункту 7.16 Правил подовження строку позики на умовах автопролонгації припиняється у разі, якщо протягом 90 автопролонгацій поспіль позичальником не погашено позику. Позикодавець виконав свої зобов`язання за договором та надав позичальнику кошти у розмірі 4 000,00 грн на картковий рахунок [NUMBER] (номер платежу 16e48fdf-cd9c-446f-9c36-2f13a538bfb8). Фінансову послугу з переказу коштів здійснено ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС» на підставі укладеного з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» договору про переказ коштів № 23-01-18/5 від 23 січня 2018 року. Згідно з інформацією, витребуваною в АТ КБ "ПРИВАТБАНК" за клопотанням позивача, на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] . 17 травня 2021 року на зазначений картковий рахунок зараховано переказ у сумі 4 000,00 грн. Відповідач умови договору з повернення кредиту та сплати процентів належним чином не виконав. 26 жовтня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» укладено договір факторингу №2610, згідно з умовами якого клієнт відступає факторові права вимоги до боржників, зазначених в реєстрі заборгованостей. Згідно з п. 5.2 договору факторингу перехід прав вимоги відбувається в момент підписанні актів прийому-передачі реєстру заборгованостей. Акти прийому-передачі Реєстру заборгованостей підписуються в день укладення договору. Відповідно до реєстру прав вимоги №2 ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» відступлено право вимоги за договором позики №75539911 від 17 травня 2021 року (номер запису в реєстрі 17745). Пунктом 5.4 договору факторингу передбачено, що з моменту переходу до фактора прав вимоги, відповідно до умов цього договору, фактор має право на наступне відступлення права грошової вимоги будь-якій третій особі. 03 квітня 2023 року ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» уклали договір факторингу №030423-ФК. За цим договором до позивача перейшло право грошової вимоги до боржників, у тому числі і до [PERSON] за договором позики №75539911 від 17 травня 2021 року (номер запису в реєстрі заборгованості 35101). Згідно з розрахунком заборгованості, зробленого позивачем, заборгованість за договором позики № 75539911 не погашена і становить 13 422,65 грн, яка складається з: 4 000,00 грн. заборгованість за тілом позики; 9 422,65 грн заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами. Як видно із витягу з ЄРДР від 31 жовтня 2023 року, за заявою [PERSON] , 31 жовтня 2023 року внесено відомості за №12023041750001313 про те, що у 2020 році малознайомий [PERSON] шахрайським шляхом заволодів сім-картою та банківською карткою АТ "А-БАНКУ", оформленої на [PERSON] , та в період часу з 2020 року по березень 2023 року здійснив оформлення кредитів у компаніях, зокрема "Кредит Каса", "Таліон Плюс", "Юнекс Банк", "Акцент Банк", "Універсал Банк", "Манівео", "Кредит Маркет", чим спричинив майнову шкоду [PERSON] . Зміст спірних правовідносин. Встановленим обставинам відповідають правовідносини із зобов`язань за кредитним договором та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов`язань, а також щодо наслідків неналежного виконання зобов`язань. Норми права, які застосовує суд. Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до пункту 6 частини 1 цієї статті Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтями 1046, 1048 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Крім того відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Нормою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом згідно зі статтею 514 ЦПК України. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на момент укладення договору позики) вказано, що фінансова установа це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. За змістом частини першої статті 4 зазначеного закону факторинг вважається фінансовою послугою. У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) наголосила, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Нормами частини 3-5 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Висновок суду. Судом встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення відповідачем електронного договору позики з первісним кредитором та порушення ним взятих на себе зобов`язань, набуття позивачем права вимоги до відповідача за цим договором. Частина перша статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Викладеними вище нормами передбачено, що право надавати фінансові послуги надається лише або спеціалізованим установам, якими є банки, або іншим установам, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Заперечуючи проти наявності у попередніх кредиторів та позивача ліцензії на надання фінансових (кредитних) послуг, відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність такої ліцензії на момент укладення договору позики та договорів факторингу. Такими доказами можуть бути, зокрема, дані отримані з офіційного веб-сайту Комплексної інформаційної системи Національного банку України, що є в загальному доступі в мережі Інтернет. Позивачем підтверджено отримання відповідачем грошових коштів у розмірі, встановленому договором позики. Доводи [PERSON] про те, що у матеріалах справи відсутні первинні документи, що підтверджують видачу відповідачу грошових коштів та наявність заборгованості, також не заслуговують на увагу з огляду на таке. Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Згідно з частиною 3 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку. Закон України «Про електронну комерцію» є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, договір позики укладено в порядку Закону України «Про електронну комерцію», тому посилання відповідача на Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є безпідставним. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 12 червня 2023 року у справі № 263/3470/20. Таким чином, відсутність у матеріалах справи первинних бухгалтерських документів не є підставою для висновку про невиконання позикодавцем умов договору з надання грошових коштів. Позивачем на підтвердження факту перерахування первісним кредитором грошових коштів на рахунок відповідача надано довідку ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС», яке діє на підставі ліцензії на надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку. Зазначена довідка дає можливість ідентифікувати розмір наданої позики, реквізити платіжної картки, прізвище та ім`я отримувача, дату зарахування коштів. Витребувана судом за клопотанням позивача інформація підтверджує належність банківської картки, на яку зараховувалися грошові кошти, відповідачу та факт зарахування коштів. Суд вважає, що довідка оператора платіжних послуг відповідає вимогам ч.3 ст.13 Закону України «Про електронну комерцію» і в сукупності з наданою банком відповідача інформацією підтверджують факт надання позики. Відповідачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні грошові кошти не були зараховані на його картковий рахунок. На спростування тверджень позивача не надано виписку з клієнтського рахунку, яка може містити відомості про рух коштів на його рахунку. Доводи про недоведеність факту переказу відповідачу грошових коштів, які викладені у заяві про перегляд заочного рішення, не заслуговують на увагу, оскільки повністю спростовуються письмовими доказами у справі. Доказів зворотного відповідачем не надано. Що стосується кримінального провадження №12023041750001313 від 31 жовтня 2023 року за ч.3 ст.190 КК України, відомості за яким внесено за заявою відповідача, то суд вважає, що кримінальне провадження не встановлює преюдиційне значення для вирішення цієї справи, а лише підтверджує факт звернення відповідача до правоохоронних органів. Вироку, що набрав законної сили, ухваленого стосовно особи, яка шахрайським способом заволоділа сім-картою та банківською карткою відповідача, суду не надано. Відповідачем порушувалися умови договору позики, кошти на повернення позики та погашення процентів не сплачувалися, що призвело до виникнення заборгованості. При визначенні розміру заборгованості суд бере до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості, який містять відомості про щоденні нарахування, складові заборгованості та їхній розмір. Відповідачем наявність заборгованості не спростовано, виписки з особового рахунку та свого контрозрахунку не надано, тому суд відхиляє аргументи щодо неналежності розрахунків. Таким чином, судом встановлено, що заборгованість відповідача за тілом позики становить 4 000,00 грн. Тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. При вирішенні питання про доцільність стягнення заборгованості за процентами суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за "користування кредитом" могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Під час розгляду справи встановлено, що строк позики, передбачений договором, 30 днів. Тобто за умовами договору протягом 30 днів нараховуються передбачені пунктом 2.3 договору проценти за базовою процентною ставкою у розмірі 1,99 % в день, у разі понадстрокового користування позикою за ставкою у розмірі 2,7% в день. При цьому договір № 75539911 не містить умов застосування пролонгації чи автопролонгації. Підписавши договір, відповідач погодився на отримання коштів у позику саме на умовах, що визначені договором. Пунктом 5.2 договору визначено, зокрема, що позичальник до моменту підписання договору вивчив його та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ua/documentslicense/, йому зрозуміла зазначена в Правилах процедура і наслідки оформлення позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгації. Розділ 7 наданих позивачем Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» містить умови продовження строку користування позикою, зокрема автоматичного. Разом з тим, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що саме з цією редакцією Правил ознайомлений [PERSON] при укладенні договору та погодився з нею, тому відсутні підстави вважати, що сторони договору належним чином обумовили та визначили умови та порядок продовження строку користування позикою. Доказів, які свідчать про подальше узгодження сторонами істотних умов договору позики, матеріали справи не містять. Оскільки нарахування процентів за користування позикою здійснено поза межами узгодженого сторонами договору позики строку користування позикою в 30 днів, воно є неправомірним та не відповідає умовам договору. Після спливу визначеного договором строку кредитування права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивачем позовні вимоги в порядку ст. 625 ЦК України не заявлено. Судом самостійно розраховано розмір процентів протягом передбаченого умовами договору строку користування позикою: 4 000,00 х 1,99% х 30 = 2 388,00 грн. Оскільки позовні вимоги є частково обґрунтовані, а відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності, судом здійснено перевірку строків звернення до суду. Згідно з п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, чинним на час звернення позивача до суду, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час. Як видно з матеріалів справи, позовна заява подана до суду 31 березня 2025 року, до набрання чинності положень Закону України № 4434-IX від 14 травня 2025 року, якими пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України виключено, договір позики укладено 17 травня 2021 року, строк його дії 30 днів, дія воєнного стану в Україні не закінчена, станом на 31 березня 2025 року положення пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не втратили чинність, а тому позивачем не пропущено строки звернення до суду. Отже, відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: стягненню з відповідача заборгованості за договором позики у розмірі 6 388,00 грн, з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу 4 000,00 грн; сума заборгованості за процентами 2 388,00 грн. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 1 152,82 грн (47,59%). Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500,00 грн. Як передбачено статтею 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог та відсутності клопотання відповідача про зменшення витрат підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 665,65 грн (47,59%). З огляду на викладене та

Outcome: partial