Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

25 червня 2025 року через систему «Електронний суд» Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернулося до Підволочиського районного суду Тернопільської області з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 21710,00 грн, а також просив стягнути судовий збір в розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 6000 грн. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 15 квітня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір № 7791527 про надання споживчого кредиту. Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна» та розміщених на сайті https://creditplus.ua,. Згідно з умовами кредитного договору відповідач отримав кредит у розмірі 5000,00 грн, строком користування 357 днів, детальні терміни та дата остаточного платежу по кредиту вказується в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача з реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є Додатком №1 до Договору. Вказує, що ТОВ «Авентус Україна» належним чином виконало зобов`язання за укладеним Договором та надало відповідачу кредит, в свою чергу останньою умови Договору не виконано та у встановлений строк кошти не повернуто. Крім того вказує, що 27 листопада 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Діджи Фінанс»було укладено договір факторингу № 27.11/24-Ф, згідно з умовами якого ТОВ «Авентус Україна» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право грошової вимоги за кредитним договором, про що відповідача повідомлено на електронну пошту. Оскільки відповідач добровільно не сплатив суму боргу за кредитом, позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №7791527від 15.04.2024 у загальному розмірі 21710,00грн яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5000грн, заборгованості за нарахованими відсоткам у розмірі 12210,00грн, заборгованості за комісійними винагородами - 00,00 грн, заборгованості за пенею у розмірі 4500,00грн. Ухвалою від 02 липня 2025 року відкрито провадження у справі № 604/720/25 та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 09 вересня 2025 року представником [PERSON] адвокатом Колцуняк Ю.В.через систему «Електронний суд» надіслано до суду відзив на позовну заяву. Відповідно до наданого відзиву, відповідач позовні вимоги не визнає, вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності заборгованості у [PERSON] за кредитним договором № 7791527 від 15.04.2024 та не підтверджено позивачем належними доказами її розмір. Крім того вказує, що ТОВ «Діджи Фінанс» не надано доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту у порядку, передбаченому зазначеним кредитним договором. Зазначає, що позивач мав право на нарахування процентів за користування позикою лише в межах строку надання позики. Також за твердженням представника позивачем не надано належних доказів на підтвердження оплати за договором факторингу № № 27.11/24 Ф від 27.11.2024 укладеного між ТОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА" та ТОВ "Діджи Фінанс". З урахуванням зазначеного вважає, що до позивача не перейшло право вимоги за кредитним договором № 7791527 від 15.04.2024. З урахуванням зазначеного просить відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. 11 вересня 2025 року представником ТОВ "Діджи Фінанс" подано відповідь на відзив відповідача, за змістом якого позивач наполягає на задоволені позовних вимог, оцінюючі надані докази на свою користь. Вказує, що відповідач розрахунок заборгованості належними та допустимими доказами не спростував, клопотання про проведення експертизи з метою визначення механізму і розміру нарахованих сум, що склали заборгованість суду не заявив. Зазначає, що жодних заперечень з приводу того, що [PERSON] не погодилась з Правилами надання кредиту, останньою при укладенні договору висловлено не було. Ніяких застережень або зауважень з боку відповідача, щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час їх підписання, до суду не подано. Вважає, що позивачем надано належні докази щодо переходу права вимоги за укладеним договором факторингу, додатково просить залучити до матеріалів справи надані документи в обґрунтування своєї позиції. Від представника відповідачки 15 вересня 2025 року надійшла заява, за змістом заперечення на відповідь позивача, відповідно до яких представник відповідача просить суд відмовити позивачу у задоволені позову, вважає, що позивачем не надано жодних підтверджуючих документів про належність вказаного у позовній заяві карткового рахунку на який було перераховано кошти [PERSON] . Ухвалою від 23 вересня 2025 року задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» про витребування доказів та витребувано у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію чи було емітовано на ім`я [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) платіжну картку № [NUMBER] ; виписку про рух грошових коштів по картковому рахунку № [NUMBER] за період з 15.04.2024-20.04.2024 з відображенням часу зарахування коштів; інформацію щодо номеру телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № [NUMBER] за період з 15.04.2024-20.04.2024; ідентифікаційні дані власника карткового рахунку № [NUMBER] , у тому числі, прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, серію та номер паспорта, адресу місця проживання, контактні дані (номер телефону, адреса електронно пошти тощо) та усі інші наявні відомості щодо даної особи.». 29 жовтня 2025 року на адресу суду від АТ КБ «Приватбанк» надійшов лист, з повідомленням про неможливість надати запитувану інформацію, у з`язку з невідповідністю зазначених в ухвалі суду даних. Ухвалою суду від 30 жовтня 2025 року повторно витребувано в у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» додаткову інформацію. 26 листопада2025 року адресу суду від АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь на виконання ухвали суду від 30.10.2025, з додатком. 02 грудня 2025 року на адресу суду від представника відповідачки надійшло клопотання про витребування інформації. Ухвалою суду від 02 грудня 2025 року задоволено клопотання та витребувано у АТ КБ «Приватбанк» наступну інформацію стосовно банківської картки № [NUMBER] відкритої на ім`я [PERSON] (паспорт [NUMBER] , виданий Підволочиським РВ УМВС України в Тернопільській області 10 січня 2000 року, РНОКПП: [NUMBER] ); де знаходиться банкомат, за допомогою якого з картки [PERSON] були зняті грошові кошти в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень (населений пункт, вулицю, інші дані, які можуть ідентифікувати місцезнаходження вказаного банкомата); надати фотознімок особи, яка здійснила в період з 15.04.2024 року по 20.04.2024 року зняття готівки із банкомата DN00-av.Traktorobudsvnykiv, 57a із зазначенням часу зняття грошей; з якої ІР-адреси робився запит про необхідність зарахування грошових коштів в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень на картковий рахунок [PERSON] (вказати місцезнаходження такої адреси - населений пункт, інше); чи здійснювалось несанкціоноване використання даних [PERSON] та де саме перебував її номер телефону в момент оформлення та зарахування грошових коштів в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень на її картковий рахунок. 30 грудня 2025 року на адресу суду від АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь на запитувану ухвалою суду від 02.12.2025 інформацію, одночасно надано фото з банкомату. Представник позивача в судове засідання не з`явився, разом із позовною заявою подав заяву в якій просив розглядати справу за відсутності представника банку, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні не з`явились, з невідомих суду причин, про час і місце судового засідання були повідомлені завчасно та належним чином. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст.223 ЦПК України не вбачається. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до переконання про обґрунтованість заявлених вимог і необхідність задоволення позову з наступних підстав. Матеріали справи свідчать, що 15 квітня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» ( надалі Товариство) та [PERSON] ( надалі Споживач) було укладено договір N 7791527 про надання споживчого кредиту, який підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором А5639 ( надалі договір N 779152 від 15.04.2024). Згідно п. 1.1 вказаного Договору,Укладення цього Договору здійснюється Сторонами за допомогою ІКС Товариства, доступ до якої забезпечується Споживачу через Веб-сайт або Мобільний застосунок "CreditPlus". Ідентифікація Споживача в ІКС Товариства здійснюється при вході Споживача в Особистий кабінет/ Мобільний застосунок "CreditPlus", в порядку передбаченому Договором та/або Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки Товариством правильності введення коду, направленого Товариством на номер мобільного телефону Споживача, вказаний Споживачем при вході(в т.ч через месенджери), та/або шляхом перевірки правильності введення відповідно Пароля входу до Особистого кабінету/Мобільного застосунку "CreditPlus". При цьому, Споживач самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до Веб-сайту/ Мобільного застосунку "CreditPlus". Відповідно до п. 1.2 зазначеного Договору, на умовах, встановлених договором, Товариство зобов`язується надати Споживача кредит у гривні, а Споживач зобов`язується повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Умовами зазначеного договору Сторони погодили : Тип кредиту кредит. Сума кредиту (загальний розмір) складає 5000,00 гривень. Строк кредиту 357дні. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 21 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживання та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є Додатком N 1 до цього договору. Процентна ставка фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти на таких умовах:Стандартна процентна ставка становить 2,20% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього Договору. 1.5.2. Знижена процентна ставка 0,01% , діє до 06.05.2024 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою ( якщо споживач сплатить кошти у сумі не менше суми першого траншу). Денна процентна ставка на дату укладання Договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 2,20% в день; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 2,07% в день. Загальні витрати на дату укладення Договору складають: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 39270,00грн.; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 36970,50 грн. Орієнтовна реальна річна процентна ставка за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 73510,95% річних.; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 16862,57% річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 44270,00грн.; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 41970,50 грн. Відповідно до п. 2.1 зазначеного Договору, кошти на кредит надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок Споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . Згідно п. 2.2 вказаного Договору, сума кредиту (його частину) перераховується Товариством протягом двох днів з моменту укладення цього договору. Дата надання кредиту: 15.04.2024 року або 16.04.2024 року. Відповідно до п. 3.1 зазначеного Договору, проценти, що нараховуються за цим договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто методом "факт/факт". Згідно п. 3.2 вказаного Договору, до періоду розрахунку процентів включається день надання кредиту та день фактичного повернення кредиту. У випадку, якщо день надання та день повернення кредиту співпадають, нарахування процентів здійснюється за один день. Відповідно до п. 4.1 зазначеного Договору, сторони домовилися, що повернення (виплата) кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з Графіком платежів. За умовами п. 4.4. Споживач, серед іншого, зобов`язаний у встановлений договором строк повернути кредит, сплатити проценти, штрафи та пені ( у разі наявності) на інші платежі передбачені договором. . Пунктом 9.6 договору сторони погодили Цей Договір укладається шляхом направлення його тексту, підписаного зі Сторони Товариства електронним підписом, Споживачу в Особистий кабінет/Мобільний застосунок "CreditPlus» для ознайомлення та підписання. Поряд з цим умовами договору передбачено, що Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом Споживача, що створений шляхом використання Споживачем одноразового ідентифікатора, який формується автоматично на стороні Товариства для кожного разу використання та направляється Споживачу на номер мобільного телефону повідомлений останнім Товариству в ІКС Товариства/зазначений в цьому Договорі. Введення Споживачем коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього Договору створює підпис Споживача на Договорі та вважається направленням Товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього Договору. Підписуючи цей Договір, Споживач підтверджує, що: перед укладенням цього Договору йому була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація: а) за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) відповідно до ст.9 Закону України «Про споживче кредитування; б) вказана в ч.1, 2 ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» та розміщена на Веб-сайті; - він ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна», (далі - Правила), що розміщені на Веб-сайті, повністю розуміє їх, погоджується з ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися; Крім того, в матеріалах справи міститься підписана таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (одноразовий ідентифікатор А5639) та в якій містяться відомості про позичальника, основні умови кредитування, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача та інші умови. Отже, договір № 7791527 від 15.04.2024 є результатом домовленості сторін і відповідає загальним засадам цивільного законодавства, встановленим ст. 3 ЦК України, а також ст. 1054 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», оскільки позичальник був ознайомлений з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності для укладення Договору і волевиявлення учасників Договору було вільним. Судом встановлено, що ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачкою за кредитним договором виконало та надало [PERSON] кредит в сумі 5000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача [NUMBER] , яка вказана у п. 2.1 договору N 7791527 від 15.04.2024, про що свідчить лист вих. № 20250519-602 від 19.05.2025 ТОВ «ПЕЙТЕК» за змістом якого, відповідно до договору про організацію переказу грошових коштів №190122-1 від 19.01.2019 укладеного між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ПЕЙТЕК» було успішно зараховано грошові кошти у сумі 5000,00 на платіжну карту [NUMBER] . Таким чином, ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надало [PERSON] кредит в розмірі 5000,00 грн. З отриманої на запит суду відповіді АТ КБ «Приватбанк» лист від 19.11.2025 №20.1.0.0.0/7-251111/79825-БТ встановлено, що на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] , зазначено ідентифікаційні дані власника, а також додано виписку за договором б/н за період 15.04.2024-20.04.2024. З наданої виписки по рахунку № [NUMBER] , який належить [PERSON] встановлено, що 15.04.2024 на карту № [NUMBER] двома платіжними операціями було зараховано 19500грн, після чого 15.04.2024 було знято готівку з вказаної карти у банкоматі у розмірі 19500,00грн. Згідно АТ КБ «Приватбанк» лист від 23.12.2025 №20.1.0.0.0/7-251216/113456-БТ, в період з 15.04.2024 по 20.04.2024 по картковому рахунку № [NUMBER] було зняття коштів одною сумою 19500грн та 329,44 грн комісії, з банкомату Приватбанк, який знаходиться у місті Харків, одночасно вказано номер телефону [NUMBER] на якій відправляється інформація про підтвердження за карткою [NUMBER] , даний номер був/є фінансовим. Крім того банк повідомив, що протягом 15.04.2024-20.04.2024 [PERSON] до банку не зверталась, лише 08.05.2024 було зафіксовано звернення [PERSON] зі скаргою на шахрайство. Одночасно банком додано з банкомату особи, яка здійснила 15.04.2024 зняття готівки з банкомату . Поряд з цим матеріали справи не місять доказів звернення [PERSON] до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення щодо неї шахрайських дій. В свою чергу, в порушення умов кредитного договору відповідачка свої зобов`язання не виконав, у встановлений строк кошти не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на дату подання позову становить 22370,00грн. Водночас [PERSON] не надано виписки по платіжній картці [NUMBER] на спростування обставин отримання 15.04.2024 кредиту в сумі 5000 грн. У матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем обов`язку за укладеним між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] договором кредиту № 7791527 від 15.04.2024 з повернення кредиту в сумі 5000 грн та сплати процентів у розмірі 12210 грн. До матеріалів позовної заяви позивачем надано розрахунок про стан заборгованості за Кредитним договором № 7791527 від 15-04-2024, згідно якої заборгованість [PERSON] складає 21710,00рн, яких 5000,00грн - сума основного боргу; 12210,00грн відсотки та 4500,00грн - пеня. Будь-яких доказів, які б спростували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором відповідачем суду не представлено. При цьому, з розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування відсотків за користування кредитом здійснено з 15.04.2024 року до 07.04.2024 року включно, тобто в межах строку кредитування та розрахунок, наданий позивачем, є математично правильним. Щодо вимоги позивача про стягнення 4500,00 грн заборгованість за пенею, суд зазначає наступне. Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану" від 18.06.2024 N 3817-IX, серед іншого, внесено зміни до розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК та доповнено його пунктом 18 наступного змісту: "18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Здійснюючи тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, Верховний Суд в постанові від 12.06.2024 року у справі № 910/10901/23 виснував, в період існування особливих правових наслідків - протягом дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування, до позичальника застосовуються особливі наслідки - звільнення від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення повернення коштів. Аналогічна позиція Верховного Суду викладена в постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23. Отже, на період дії воєнного стану позичальники звільняються від сплати заборгованості за штрафними санкціями, тому в частині стягнення заборгованості по пені, у розмірі 4500, 00грн за договором N 7791527 від 15.04.2024 з [PERSON] слід відмовити. Матеріали справи свідчать, що 27 листопада 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» ( надалі Клієнт) та ТОВ «Діджи Фінанс» ( надалі Фактор) було укладено договір факторингу № 27.11/24-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором. Відповідно до п. 1.1. вказаного Договору, за цим договором позивач (Фактор) зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Авентус Україна» (Клієнта) (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. Згідно з п. 1.2. Договору факторингу перехід від Клієнта (ТОВ «Авентус Україна») до Фактора (позивача) вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акта прийому-передачі Реєстру боржників згідно Додатку № 2, після чого Фактор (позивач) стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Згідно витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 27.11/24-Ф від 27.11.2024, до ТОВ «Діджи Фінанс» перейшло право вимоги за договором N7791527 укладеним з відповідачем у загальному розмірі 21710 грн з яких: 5000,00 грн заборгованість по тілу кредиту, 12210,00грн заборгованість за відсотками та 4500,00 заборгованість за пенею. Таким чином ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги за договором №7791527. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.) Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. З наведених обставин справи вбачається, що кредитний договір на підставі якого позивачем заявлено про стягнення заборгованості був укладений в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора та наданням персональних даних відповідача. Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, суд приймає до уваги те, що вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, РНОКПП, реквізити банківської картки на яку первісним кредитором здійснювалось перерахування позичених грошових коштів, номер телефону, адреса електронної пошти), були використані неправомірно для укладення кредитного договору від його імені, нею до суду не надано. Також слід звернути увагу на те, що відповідач до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій не зверталась, як і не оскаржувала правомірність укладеного договору. Враховуючи умови надання кредитних коштів, суд зазначає, що саме боржник має доступ до своїх рахунків, і він мав можливість представити суду виписку з своїх рахунків на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору, однак доказів на спростування заявлених позовних вимог в частині укладення договору та отримання кредитних коштів, суду не надав. Отже, вказаний кредитний договір №7792587від 15.04.2024, укладений між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] , підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому, саме з 15.04.2024 між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За приписами частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). При цьому спірний договір, укладений кредитний договір в судовому порядку не оскаржувався, не визнавався недійсним, тобто, в силу положень статті 204ЦК України діє презумпція правомірності указаного правочину. Матеріали справи не містять і заявник не надав суду доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. З урахуванням наведеного, встановивши факт укладення між позивачем та первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна» кредитного договору, факт отримання відповідачем коштів за вказаним договором та їх не повернення у відповідності до умов вказаного договору у строки, визначені сторонами, та факт переходу права вимоги за цим договором до позивача ТОВ «Діджи Фінанс», - суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та наявність підстав для стягнення з відповідачки [PERSON] на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованості у розмірі 17210,00грн., з яких заборгованість за тілом 5000,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами 12210,00грн. У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь судові витрати, в. ч. витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн. При вирішенні питання про стягнення з відповідачки на користь позивача судових витрат суд виходить з наступного. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Судом враховано правові позиції викладені у постанові Верховного Судуу складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13березня 2025року у справі №275/150/22(провадження 61-13766св24). У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що: «40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. 41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. 42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. 43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). 44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. 45. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. 46. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі №904/3583/19вказано, що: «у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України). У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Судами також не враховано, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України (на підставі якої прийнято рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу) суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При цьому, судами не враховано, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат». У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Стороною позивача надано суду: договір про надання правової допомоги № 42649746 від 01.01.2025 року, укладеного між ТОВ «Діджи Фінанс» та адвокатом Білецьким Б.М., за яким адвокат взяв на себе зобов`язання надати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором ; додаткову угоду №7792587 від 02.04.2025 до : договору про надання правової допомоги № 42649746; Акт 7792587 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 31.03.2025 року, який містить детальний опис наданих послуг. Отже матеріалами справи дійсно підтверджується факт отримання ТОВ «Діджи Фінанс» послуг адвоката Білецького Б.М., з надання правової допомоги в суді першої інстанції. Клопотання та/або заперечення від Загребельної Г.М. чи від представника, щодо зменшення заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу на адресу суду не надходило. Позовні вимоги задоволено на 79,27% (17210 грн. х 100% /21710 грн.). За вказаних обставин, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] , на користь позивача необхідно стягнути понесені останнім витрати на правову допомогу у сумі 4756,20грн (6000х79,27%/100), пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем під час звернення з даним позовом до суду. Судом встановлено, що позивач поніс судові витрати, у виді сплати судового збору в сумі 2422,40 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1920,24 грн (2422,40 грн х 79,27% / 100 %) судового збору На підставі наведеного та

Outcome: partial