Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Огородник В. В., звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку кадастровий номер 0510137000:03:059:0204, заг. пл. 0,0508 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Заявлені вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є власником цілого житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Третейського суду. Колишнім власником даного будинку була [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу від 20.03.2001 року, зареєстрованого 05.04.2001 року КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 108 за реєстровим № 18832. Позивач зазначає, що цим же рішенням Третейського суду, утвореного для вирішення конкретного спору, від 11.08.2008 року за ним визнано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 0510137000:03:059:0204, заг. пл. 0,0508 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за тією ж адресою: [ADDRESS] . Колишнім власником земельної ділянки була [PERSON] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 755493 від 05.08.2008 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010800300931. Право власності на земельну ділянку на підставі рішення Третейського суду від 11.08.2008 року за [PERSON] зареєстроване не було. 25.02.2025 року позивач звернувся до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно з приводу державної реєстрації права власності на земельну ділянку кадастровий номер 0510137000:03:059:0204, заг. пл. 0,0508 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Однак, в реєстрації було відмовлено на підставі того, що згідно з Законом України № 1076-ХІ від 05.03.2009 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів» не підлягають примусовому виконанню рішення третейських судів, прийняті до набрання чинності цим законом у справах, які не підвідомчі третейським судам. Позивач вважає, що земельна ділянка кадастровий номер 0510137000:03:059:0204, заг. пл. 0,0508 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить йому на підставі норм ст.120 ЗК України, згідно з якими у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого обєкта без зміни його цільового призначення у розмірі, належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, що й стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області 02.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.11.2025 року підготовче провадження у цивільній справі закрито та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача - адвокат Огороднік В .В. у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити та розглянути справу без його участі. Щодо винесення заочного рішення не заперечив. Судові витрати представник позивача просив залишити за позивачем. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи завчасно повідомлялась судовими повістками та через оголошення на офіційному веб порталі судової влади. Відзиву на позов, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у її відсутності не надавала. Про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З урахуванням вимог статей 223, 280 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, матеріали справи свідчать, що [PERSON] є власником цілого житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Третейського суду, утвореного для вирішення конкретного спору, від 11.08.2008 року, зареєстрованим 14.08.2008 року за позивачем КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» і записаним в реєстрову книгу за № 108 за реєстровим № 18832. Колишнім власником даного будинку була [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 20.03.2001 року, зареєстрованого 05.04.2001 року КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 108 за реєстровим № 18832. Цим же рішенням Третейського суду, утвореного для вирішення конкретного спору, від 11.08.2008 року за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 0510137000:03:059:0204, заг. пл. 0,0508 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за тією ж адресою: [ADDRESS] . Колишнім власником земельної ділянки була [PERSON] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 755493 від 05.08.2008 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010800300931. Право власності на земельну ділянку на підставі рішення Третейського суду від 11.08.2008 року за [PERSON] зареєстроване не було. 25.02.2025 року позивач звернувся до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно з приводу державної реєстрації права власності на земельну ділянку кадастровий номер 0510137000:03:059:0204, заг. пл. 0,0508 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Однак, в реєстрації було відмовлено на підставі того, що згідно з Законом України № 1076-ХІ від 05.03.2009 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів» не підлягають примусовому виконанню рішення третейських судів, прийняті до набрання чинності цим законом у справах, які не підвідомчі третейським судам. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. При відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку споруди). Правові висновки щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала у постановах від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17. Отже, вказані норми права встановлюють єдність юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд. Власник, визначаючи юридичну долю збудованих будівель та споруд, одночасно визначає долю земельної ділянки, на якій вони розташовані. Розмір присадибної ділянки (для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель споруд), на отримання якої у селах із земель державної або комунальної власності мають право громадяни України, складає не більше 0,25 га (пункт «г» частини першої статті 121 ЗК України). У правовому висновку щодо виключної правової проблеми у постанові від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 (провадження №14-47цс20), дійшла висновку про те, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статі 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. У рішенні ЄСПЛ у справі «Maharramov. Azerbaijan» (заява №5046/07) від 30.03.2017 р. зазначено, що заявник був «законним користувачем» відповідної землі, зважаючи на належне йому право власності на нерухоме майно, розташоване на цій земельній ділянці, із можливістю передачі землі у власність цій особі у майбутньому. Відповідно, заявник мав достатній майновий інтерес щодо земельної ділянки для того, щоб отримати право володіння. Нерухомістю згідно зі ст. 181 ЦК України є земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відтак, основоположним для поняття нерухомості є зв`язок із земельною ділянкою, адже лише земельна ділянка є нерухомістю у класичному розумінні цього поняття. Тому має бути забезпечено відповідний правовий зв`язок між земельною ділянкою та розташованою на ній нерухомістю (будинком, будівлею, спорудою). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Із наведеного слідує, що [PERSON] , будучи власником цілого житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , правомірно набуває право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 0510137000:03:059:0204, заг. пл. 0,0508 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за тією ж адресою: [ADDRESS] , на підставі норм ст.120 ЗК України, згідно з якими у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа який засвідчує його право власності. Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд враховує цільове призначення земельної ділянки, а також те, що наданими доказами підтверджується, що цілий житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , власником якого є позивач, розташований саме на земельній ділянці кадастровий номер 0510137000:03:059:0204, заг. пл. 0,0508 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, і яка відведені саме для обслуговування даного житлового будинку. Відповідно до п. 2 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр», кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі, який скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасуванні; кадастрового номера (п. 6 ст. 16 цього ж закону). Зважаючи на таке, кадастровий номер слід визнати унікальним номером, який присвоюється виключно одній земельній ділянці, що має одне цільове призначення і зберігається на весь строк існування цієї земельної ділянки, як єдиного цілого. При цьому, перехід прав власності або зміна цільового призначення не дає підстав для оформлення іншого кадастрового номеру. Відповідно до ст. 198 Земельного кодексу України межі земельної ділянки погоджуються суміжними власниками та землекористувачами. Статтею 125 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування т право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Документи що посвідчують право на земельну ділянку перелічені у ст. 126 Земельного кодексу України. Відповідно до ст. 193 Земельного кодексу України єдиною державною системою земельно кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення прав: власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікації земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів державний земельний кадастр. Згідно з ст. 202 Земельного кодексу України державна реєстрації земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок. Відповідно до частини 3 статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають дня такої реєстрації відповідно до закону. Частиною 1 статті 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну, ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з частиною 1 статті 120 Земельною кодексу України (далі - ЗК України) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності/ право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналіз положень наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі переходу права власності на майно, що знаходиться на земельній ділянці, до нового власника з моменту набуття права власності на це майно переходить право на земельну ділянку, на якій вказане майно розміщене у тому самому обсязі та умовах, які були у попереднього власника. Отже, з моменту набуття права власності на нерухоме майно особа, яка стала новим власником такого майна, одночасно набуває права на земельну ділянку, на якій розміщене це майно у зв`язку з припиненням права власності на нього та, відповідно, припиненням права попереднього власника земельної ділянки, на якій це майно розміщене, згідно з частиною 2 статті 120 ЗК України. Тобто особа, яка набула права власності на це майно фактично стає власником земельної ділянки, на якій воно розміщене у тому ж обсязі та на умовах, як і у попереднього власника. При цьому право на земельну ділянку щодо попереднього власника припиняється відповідним договором, на підставі якого новим власником набуто право власності не розташоване на цій земельній ділянці майно. Набуття позивачем права власності на земельну ділянку не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Доказів на спростування викладених позивачем обставин, щодо визнання за ним права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 0510137000:03:059:0204, заг. пл. 0,0508 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS] , суду не надано, а також судом самостійно не здобуто. Враховуючи та аналізуючи вищевказане, беручи до уваги надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Судові витрати за клопотанням позивача підлягають залишенню за ним. На підставі викладеного,

Outcome: approved