Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

І. Описова частина 1.1. Короткий виклад позиції позивача та відповідача У липні 2025 року ТОВ «Фінпром Маркет» звернулось до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 09.08.2021 № 75342194 в загальній сумі 11 358,22 грн, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2 442 грн 40 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 3 500 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 09.08.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем [PERSON] укладений договір позики № 75342194, на підставі якого відповідачу були надані грошові кошти в сумі 7 550,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором. Внаслідок порушення відповідачем умов повернення кредитних коштів за нею утворилась заборгованість. Між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» 21.12.2021 укладений договір факторингу № 2112, на підставі якого право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «Фінансова компанія управління активами». В подальшому, 31.03.2023 між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» укладений договір факторингу № 310323-ФМ, на підставі якого право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «Фінпром Маркет». У зв`язку з порушенням відповідачем порядку повернення кредитних коштів за нею утворилась заборгованість в розмірі 11 358,22, із яких 5 988,66 грн заборгованість за тілом кредиту; 5 369,56 заборгованість за відсотками, яку позивач просить стягнути із відповідача. У відзиві відповідачка [PERSON] , діючи через свого представника адвоката Кучер Ю.В., заперечила проти позову, зазначивши, що позивач не довів укладення договору позики саме відповідачкою, зокрема не надав належних доказів її ідентифікації та належності їй електронних реквізитів, використаних при укладенні електронного договору. Вказала також на неналежність паперових копій електронних доказів без подання оригіналу або належним чином засвідченої електронної копії. Крім того, відповідачка вказала, що розрахунок заборгованості є одностороннім документом і не підтверджує борг без первинних документів, а подані платіжні документи, на її думку, не доводять перерахування коштів саме їй (вказано маскований номер картки, переказ через посередника). Також відповідачка заперечила набуття позивачем права вимоги, посилаючись на відсутність належних доказів виконання договорів факторингу (оплати/фінансування), а акти звірки вважала такими, що не підтверджують господарську операцію. Окремо заявила про сплив позовної давності (строк виконання 11.10.2021, позов подано 10.07.2025) та заперечила проти стягнення витрат на правничу допомогу як неспівмірних. У зв`язку з цим просила застосувати позовну давність і відмовити в позові. У відповіді на відзив представник позивача Гедзь О.В. зазначив, що доводи відзиву не спростовують позов. Пояснив, що договір позики укладено в електронній формі та акцептовано відповідачкою шляхом підписання одноразовим ідентифікатором, а використання такого ідентифікатора є результатом реєстрації та входу до особистого кабінету. При цьому відповідачка не надала доказів неправомірного використання її даних третіми особами та не зверталася із заявами про шахрайство. Щодо надання коштів позивач послався на подані документи (платіжна інструкція, довідка ТОВ «ФІНЕКСПРЕС», лист первісного кредитора), вказавши, що документи за операціями з платіжними інструментами можуть підтверджувати розрахункові операції, а відповідачка, маючи доступ до свого рахунку, могла надати виписку на підтвердження своїх заперечень. Також позивач зазначив, що право вимоги підтверджується договорами факторингу та поданими доказами їх виконання, а перехід прав відбувся з моменту підписання актів приймання-передачі реєстру заборгованостей. Просив задовольнити позов. У запереченнях на відповідь на відзив адвокат Кучер Ю.В. підтримала позицію відзиву, повторно зазначивши про недоведеність укладення договору позики відповідачкою та відсутність належних доказів її ідентифікації при укладенні електронного договору. Наголосила, що позивач не надав первинних документів, які мали бути складені при наданні коштів, а подані документи з маскованими реквізитами не підтверджують переказ коштів саме відповідачці. Також відповідачка заперечила доведеність переходу права вимоги за договорами факторингу, вказавши, що акти звірки мають інформаційний характер і не підтверджують фактичного виконання факторингу. Окремо знову заявила про сплив позовної давності та просила відмовити в позові. 1.2. Рух справи в суді та процесуальні рішення Позовна заява ТОВ «Фінпром Маркет» 10.07.2025 надійшла до Соснівського районного суду м. Черкаси. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.07.2025 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представником відповідача [PERSON] 05.09.2025 подано відзив на позовну заяву, який надійшов до суду 08.09.2025. Представником позивача Гедзь О.В. 10.09.2025 подано відповідь на відзив. Представником відповідача [PERSON] 16.09.2025 подано заперечення на відповідь на відзив. 1.3. Позиція сторін у судовому засіданні Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши заяви про те, що просить проводити судові засідання без участі представника позивача. Представник відповідача Кучер Ю.В. в судовому засідання заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в його задоволенні з підстав наведених у її заявах по суті справи. ІІ. Мотивувальна частина рішення 2.1. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, оцінка суду Між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (позикодавцем) та [PERSON] (позичальник) 09.08.2021 укладений в електронній формі договір позики № 75342194, за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у сумі 7 550,00 грн строком на 64 дні зі сплатою процентів у розмірі 1.6 % у день (базова процентна ставка/фіксована). Відповідно до п. 12 договору позики цей договір укладено дистанційно, в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» договір прирівнюється до укладеного в електронній формі. Договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису Kp4bSJlf8J, що підтверджується довідкою про ідентифікацію). Підписанням цього договору позики відповідач підтверджує, що вона ознайомилась на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/ з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги, що передбачена статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (пункт 5.1). Позичальник до моменту підписання цього договору вивчила цей договір та Правила надання грошових коштів у позику на умовах ануїтету, що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору, їй зрозумілі. Інші умови цього правочину регулюються Правилами, які є невід`ємною частиною Договору (п. 17 договору). Додаток № 1 до договору позики від 09.08.2021 № 75342194 містить таблицю обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки за договором. До матеріалів справи також долучено копію Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (позика на умовах ануїтету), затверджені наказом директора ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» від 14.05.2021 № 14/05/2021. Згідно з наданим ТОВ «Фінпром Маркет» розрахунком, загальний розмір заборгованості [PERSON] становить 11 358,22 грн, із яких: заборгованість за сумою кредиту 5 988,66 грн, заборгованість за відсотками 5 369,56 грн. Оцінюючи доводи сторін та надані докази суд зазначає наступне. Щодо укладення договору позики Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. За змістом ч. 1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронним підписом одноразового ідентифікатору є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Положеннями ч. 1 та 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Як встановлено судом, договір позики від 09.08.2021 № 75342194 укладений в електронній формі, що відповідає приписам ст. 207 ЦК України із застосуванням Закону України «Про електронну комерцію» та підписаний сторонами, відповідно до вимог ст. 12 вказаного Закону, а саме з боку позивача та відповідача за допомогою одноразового ідентифікатору та за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Зміст спірного договору позики містить персональні дані позичальника, зокрема прізвище, ім`я, по батькові [PERSON] , дату народження, паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків, адресу проживання, номер телефону, електронну адресу, а також масковані реквізити банківського рахунку, на який здійснювалося зарахування коштів. Наявність у договорі такого обсягу індивідуалізуючих відомостей у сукупності з підписанням договору одноразовим ідентифікатором свідчить про те, що договір формувався та акцептувався у процесі ідентифікації користувача в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця з використанням введених ним персональних даних та контактних реквізитів. Суд зауважує, що укладення договору позики шляхом приєднання в електронній формі передбачає, що позичальник, створюючи особистий кабінет, вводить та підтверджує власні персональні дані, а подальше підписання правочину одноразовим ідентифікатором є завершальним етапом вираження волі на укладення договору. У цьому контексті наявність у договорі персональних даних відповідача узгоджується з механізмом укладення електронного договору та підтверджує його належність саме відповідачу. Посилання відповідача на відсутність належної ідентифікації суд оцінює критично, оскільки надані позивачем матеріали підтверджують, що договір позики підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором, а сам договір містить персональні дані відповідача, які зазвичай не можуть бути сформовані автоматично без їх внесення користувачем під час реєстрації/заповнення анкети, або отримання їх із документів, наданих позичальником у рамках процедури отримання позики. Відповідач не навів конкретних обставин та не надав доказів того, що зазначені у договорі дані є помилковими, не належать йому або були використані без його відома, зокрема не подано доказів втрати контролю над номером телефону, електронною поштою, доступом до особистого кабінету чи банківськими реквізитами, не доведено факт підміни SIM-картки, зламу електронної пошти або несанкціонованого входу в інформаційну систему кредитодавця. Крім того, відповідач не надав суду жодних доказів звернення до правоохоронних органів із повідомленням про можливе шахрайство або незаконне використання його персональних даних, а також не ініціював належних способів захисту, спрямованих на спростування факту волевиявлення (зокрема, не заявляв вимог про визнання договору недійсним з підстав, передбачених цивільним законодавством, не довів вчинення правочину без його волі). За таких обставин доводи сторони відповідача зводяться до припущень та не спростовують установленого судом факту укладення договору позики в електронній формі. З урахуванням викладеного, а також того, що відповідач не довів обставин, які б свідчили про використання третіми особами його телефону, електронної пошти чи особистого кабінету без його відома, суд виходить із того, що електронний правочин вчинено саме відповідачем. У зв`язку з цим заперечення про відсутність підпису та неукладення договору суд відхиляє як безпідставні. Щодо доводів відповідача про неналежність паперових копій електронних доказів без подання оригіналу або належним чином засвідченої електронної копії, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Отже сам по собі спосіб подання електронного доказу у вигляді паперової копії не означає його недопустимості. Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 роз`яснив, що подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим, а суд може не взяти до уваги паперову копію електронного доказу лише тоді, коли оригінал електронного доказу не подано та при цьому учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 234/7160/20 та від 18.06.2021 у справі № 234/8079/20, де зазначено, що нездійснення дослідження оригіналу електронного доказу не є порушенням норм процесуального права за наявності в матеріалах справи паперових копій та за відсутності обґрунтованих сумнівів у їх відповідності оригіналу. У цій справі відповідач, посилаючись на неналежність паперових копій електронних доказів, не навів конкретних обставин, які б свідчили про їх невідповідність оригіналам, не вказав, які саме реквізити або дані є спотвореними або підробленими, та не заявив клопотання про витребування чи огляд оригіналів відповідних електронних доказів у порядку, передбаченому ЦПК України. Суд також не встановив ознак, які б об`єктивно ставили під сумнів достовірність поданих копій або їх відповідність первісному електронному змісту. За таких обставин, враховуючи відсутність обґрунтованих сумнівів щодо відповідності поданих паперових копій електронних доказів їх оригіналам, суд визнає такі докази допустимими та оцінює їх у сукупності з іншими доказами у справі за правилами ст. 89 ЦПК України. Доводи відповідача про їх неналежність зводяться до формального заперечення способу подання доказів та не є підставою для їх відхилення. Щодо видачі грошових коштів за договором позики Згідно із довідкою ТОВ «ФК Фінекспрес» від 10.04.2025 вих. № КД-000019933/ТНПП відповідно до умов договору від 23.01.2018 № 23-01-18/5, укладеного із ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», 25 червня 2021 року було здійснено успішний переказ коштів в сумі 7 550,00 грн на карту № ЕПЗ номер [NUMBER] . Оскільки компанія не здійснює операцій з готівковими грошима, а перекази коштів здійснюються виключно у безготівковій формі, видаткові касові ордери на суму переказу не складаються. Також до матеріалів справи долучено довідку ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» від 10.04.2025 № 10/04/25-3, якою, з метою надання вичерпної інформації щодо даних, які підтверджують видачу на банківські карти клієнтів онлайн-позик, надало інформацію про переказ коштів [PERSON] відповідно до договору № 75342194. Згідно з наданий ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відповідачем здійснено часткове погашення кредиту в розмірі 2 527,74 грн, із яких 1 561,34 зараховано як погашення основної суми заборгованості, 966,40 грн відсотків. Оцінюючи наведені вище документи у сукупності з іншими доказами у справі, суд зазначає таке. Довідка ТОВ «ФК «Фінекспрес» від 10.04.2025 № КД-000019933/ТНПП містить відомості про здійснення успішного переказу коштів у сумі 7 550,00 грн на платіжну картку з маскованими реквізитами [NUMBER] , що узгоджується із заявленою позивачем сумою виданих коштів за договором позики. Крім того, довідка первісного кредитора ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» від 10.04.2025 № 10/04/25-3 підтверджує факт видачі онлайн-позики відповідачу за договором № 75342194, що кореспондується з даними договору, умовами про безготівкове надання коштів та відомостями платіжного посередника. Суд також враховує, що з матеріалів справи вбачається здійснення відповідачем часткового погашення заборгованості за договором позики у сумі 2 527,74 грн, із яких 1 561,34 грн зараховано в погашення основної суми боргу, а 966,40 грн у погашення процентів. Така поведінка відповідача є об`єктивним підтвердженням того, що зобов`язання за договором фактично виконувалося сторонами, а позичальник здійснював платежі саме в межах спірних правовідносин. Оцінюючи доводи відповідача про недоведеність отримання коштів, суд виходить з того, що обов`язок доказування покладений на сторони, а обставина має бути доведена за стандартом більшої переконливості (вірогідності). Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що обставину слід доказувати так, аби висновок про її існування з урахуванням поданих доказів був вірогіднішим, ніж протилежний, і при цьому не може застосовуватися підхід «доки інша сторона не спростує» (концепція негативного доказу) (постанова ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). У цій справі сукупність наданих позивачем доказів (документи платіжного сервісу та первісного кредитора) у поєднанні з установленим фактом часткового погашення відповідачем заборгованості свідчить про реальність надання позики та отримання коштів саме в межах договору № 75342194. Натомість відповідач, заперечуючи факт отримання кредиту, не надав жодних переконливих доказів протилежного (зокрема, виписки з банківського рахунку/картки за відповідний період, довідки банку про відсутність зарахування коштів, інших документів, що підтверджували б помилковість або відсутність операції). Додатково суд враховує, що здійснення відповідачем платежів у погашення тіла кредиту та процентів є поведінкою, несумісною із запереченням факту отримання кредиту, та свідчить про визнання ним як факту існування зобов`язання, так і обов`язку щодо його виконання. Отже, доводи відповідача про неотримання кредитних коштів суперечать його попередній поведінці, є непослідовними та відхиляються судом. За таких обставин суд доходить висновку, що позивач довів факт видачі та отримання відповідачем грошових коштів у сумі 7 550,00 грн за договором позики № 75342194, а заперечення відповідача щодо відсутності такого факту є необґрунтованими. Щодо правонаступництва За нормою ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно із ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Однак відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 23.09.2015 у справі № 6-979ц15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку щодо погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. З матеріалів справи судом встановлено таке. ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» 21.12.2021 укладено договір факторингу № 2112, відповідно до якого фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає фактору права вимоги, зазначені у реєстрі заборгованостей. Відповідно до п. 5.2 договору, перехід від клієнта до фактора прав вимог за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання актів прийому передачі реєстру заборгованостей, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно портфеля заборгованості та набуває відповідних прав вимог. Підписані сторонами акти прийому-передачі реєстру заборгованостей підтверджують факт переходу від клієнта до фактора відповідних прав вимоги та є невід`ємними частинами цього договору. Акти прийому-передачі реєстру заборгованостей підписуються в день укладення цього договору. Відповідно до акту прийому-передачі реєстру заборгованостей за договором факторингу № 2112 від 21.12.2021 клієнт ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передав, а фактор ТОВ «Фінансова компанія управління активами» прийняв реєстр заборгованостей, після чого від клієнта до фактора переходять права вимоги. Відповідно до реєстру прав вимог № 4 від 21.12.2021 до договору факторингу від 21.12.2021 № 2112 від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «Фінансова компанія управління активами» перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за договором позики від 09.08.2021 № 75342194 на загальну суму 11 358,22 грн, із яких заборгованість за тілом кредиту 5 988,66 грн, заборгованість за процентами 5 369,56 грн. Згідно з актом звірки взаємних розрахунків за період з грудня 2021 року до грудня 2023 року за договором факторингу від № 2112 ТОВ «Фінансова компанія управління активами» здійснило оплату ціни продажу за договором факторингу. У подальшому 31.03.2023 ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» уклали договір факторингу № 310323-ФМ, відповідно до якого фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає фактору права вимоги, зазначені у реєстрі заборгованостей. Відповідно до пункту 5.2 договору, перехід від клієнта до фактора прав вимог за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання актів прийому передачі реєстру заборгованостей, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно портфеля заборгованості та набуває відповідних прав вимог. Підписані сторонами акти прийому-передачі реєстру заборгованостей підтверджують факт переходу від клієнта до фактора відповідних прав вимоги та є невід`ємними частинами цього договору. Акти прийому-передачі реєстру заборгованостей підписуються в день укладення цього договору. Згідно з актом прийому-передачі реєстру заборгованостей за договором факторингу від 31.03.2023 № 310323-ФМ клієнт ТОВ «Фінансова компанія управління активами» передав, а фактор ТОВ «Фінпром Маркет» прийняв реєстр заборгованостей, після чого від клієнта до фактора переходять права вимоги. Відповідно до реєстру боржників від 31.03.2023 до договору факторингу від 31.03.2023 № 310323-ФМ від ТОВ «Фінансова компанія управління активами» до ТОВ «Фінпром Маркет» перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за договором позики від 09.08.2021 № 75342194 на загальну суму 11 358,22 грн, із яких заборгованість за тілом кредиту 5 988,66 грн, заборгованість за процентами 5 369,56 грн. Згідно із актом звірки взаємних розрахунків за договором факторингу від 31.03.2023 № 310323-ФМ ТОВ «Фінпром Маркет» здійснило оплату ціни продажу за право вимоги за договором факторингу . Щодо невиконання відповідачем зобов`язання Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Згідно зі ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право вимоги до [PERSON] за договором позики від 09.08.2021 № 75342194 на суму 11 358,22 грн, із яких заборгованість за тілом кредиту 5 988,66 грн, заборгованість за процентами 5 369,56 грн. Відповідач контррозрахунку заборгованості суду не надала. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Оцінюючи надані сторонами докази, суд враховую правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 26.07.2023 у справі № 757/2278/14-ц, відповідно до якої у розподілі тягаря доведення позову саме на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність заборгованості, яка підлягає стягненню з позичальника та поручителя на користь кредитора, а відповідачі мають довести, що у них немає такого обов`язку у зв`язку з відсутністю заборгованості, яка підлягає стягненню, або що розмір заборгованості не відповідає дійсності. Разом з тим, відповідачем не спростовано належними засобами доказування наявність заборгованості перед позивачем. З урахуванням установленого, суд приходить до висновку, що [PERSON] взяті не себе зобов`язання не виконала, у передбачений в договорі строк, кошти не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5 988,66 грн, що підлягає стягненню з відповідача. Стосовно стягнення відсотків за користування кредитними коштами суд зазначає таке. Як уже зазначалося раніше, сторони погодили такі умови кредитування: сума кредиту 7 550,00 грн, строк кредитування - 64 дні, зі сплатою відсотків за користуванням кредитом в розрахунку 1,6 % на добу (базова ставка), 0,8% - знижена процентна ставка. Дата надання позики 09.08.2021, дата повернення позики (останній день) 11.10.2021. Також положення кредитного договору містять твердження позичальника, що до моменту підписання цього договору [PERSON] вивчала цей договір та Правила надання грошових коштів у позику, що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору, їй зрозумілі. Додаток № 1 до договору позики містить таблицю обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки за договором, зокрема, чиста сума кредиту складає 7 550,00 грн, проценти за користування кредитом 2 560,96 грн, дата видачі кредиту 09.08.2021, дата платежу 11.10.2021. З наданого позивачем розрахунку заборгованості [PERSON] вбачається, що проценти за користування кредитними коштами нараховувалися у період з 09.08.2021 до 05.11.2021. Відповідно до пункту 6.7 Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення Позики та процентів, Позичальнику на таку неповернуту Позику (або її частину) Товариство має право нараховувати Проценти у розмірі, передбаченому Договором позики, за кожен день понадстрокового користування Позикою (або її частиною), починаючи з першого дня такого понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення Позики (або її частини) та процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування Процентів на Позику (або її частину) за понадстрокове користування Позикою за Договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на Позику за понадстрокове користування. Згідно із ч. 1-2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, викладених, зокрема, у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони мають бути зрозумілими всім споживачам і доведені до їх відома; банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші; споживач послуг банку лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений; роздруківка правил із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти сплачуються щомісяця до дня повернення позики. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Положення абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Вказані висновки щодо застосування ч. 1 ст. 1050 та ст. 625 ЦК України у їх взаємозв`язку викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, від 04.02.2020 у справі №912/1120/16. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зазначила, що припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 у справі 910/17048/17, щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). Як убачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовує нарахування процентів після спливу строку кредитування, зокрема, положеннями п. 6.7 Правил надання грошових коштів у позику (нарахування процентів за понадстрокове користування позикою). Однак матеріали справи не містять належних підтверджень, що саме ці Правила були доведені до відома відповідача, що вона ознайомилась з ними, зрозуміла їх зміст та приєдналась до них у спосіб, який би дозволяв вважати ці умови складовою частиною договору позики. Саме лише посилання у тексті договору на розміщення Правил на сайті кредитодавця та долучення до справи їх копії не є достатнім доказом погодження відповідачем відповідних умов, оскільки такі документи повністю залежать від волевиявлення однієї сторони та можуть змінюватися нею в односторонньому порядку. Такий підхід узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду щодо договорів приєднання, відповідно до яких кредитодавець має підтвердити, що споживач був ознайомлений саме з тими умовами, які діяли на момент укладення договору, та приєднався до них. За встановлених обставин суд виходить з того, що належно підтвердженими умовами щодо процентів у межах строку кредитування є умови, відображені безпосередньо у договорі та додатку № 1, яким визначено загальну вартість кредиту, у тому числі суму процентів за користування кредитом протягом строку з 09.08.2021 до 11.10.2021. Водночас нарахування процентів за період після спливу строку кредитування (понадстрокове користування) позивачем обґрунтовано посиланням на Правила та порядок нарахувань, щодо яких відсутні належні докази їх прийняття відповідачем. З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що вимоги про стягнення процентів підлягають задоволенню в межах суми процентів, нарахованих за строк користування кредитом до 11.10.2021, тобто в розмірі 3 004,56 грн. У решті нарахованих позивачем процентів за період після спливу строку кредитування - потрібно відмовити як таких, що не доведені належними та допустимими доказами. Щодо строку позовної давності Статтею 256 ЦК унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України). За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст. 263 та 264 ЦК України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020. У зв`язку з цим, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24.00 год 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023. Поряд із цим Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17.03.2022. Надалі Законом України від 08.11.2023 № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024. Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності від 14.05.2025 № 4434-IX, який набрав чинності 04.09.2025 пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився до 04.09.2025. З огляду на це, в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 до 04.09.2025 перебіг строку звернення до суду зупинявся. Зазначені висновки відповідають тим, що наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24. Як убачається з матеріалів справи, строк виконання зобов`язання за спірним кредитним договором настав не пізніше 11.10.2021. Отже, з 12.10.2021 у відповідача виникло прострочення виконання грошового зобов`язання, а перебіг загальної позовної давності розпочався саме з цієї дати. При цьому, з 02.04.2020 діяв механізм продовження позовної давності на строк дії карантину (п. 12 розд. «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX), який тривав до 30.06.2023, а з 17.03.2022 - також продовження на строк дії воєнного стану (п. 19 у редакції Закону № 2120-ІХ) до 29.01.2024. Надалі з 30.01.2024 до 04.09.2025 перебіг позовної давності був зупинений (нова редакція п. 19, Закон № 3450-ІХ), а з 04.09.2025 зазначений пункт виключено (Закон № 4434-ІХ), що поновило перебіг строків. Позов подано 10.07.2025, тобто під час зупинення перебігу позовної давності. За таких обставин загальний трирічний строк звернення до суду не сплинув, а доводи відповідача про його пропуск є необґрунтованими та відхиляються судом. 2.2. Щодо розподілу судових витрат Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3 500,00 грн. Оскільки позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, то на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України до стягнення із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1 918,50 грн (пропорційно до задоволених позовних вимог із розрахунку: 2 422 грн 40 коп./сума плаченого судового збору/ х 79,2 % /відсоток на який задоволено позовні вимоги/ = 1 918,50 грн). Стосовно заявлених до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 2 ст. 133 ЦПК України). За положеннями ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, серед іншого, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 3 500,00 грн до позовної заяви позивачем додано договір про надання правничої допомоги № 01-11/24 від 01.11.2024, укладений між адвокатом Ткаченко Ю.О. та ТОВ «Фінпром Маркет», витяг з акту приймання-передачі № 10-П від 20.03.2025 до договору про надання правничої допомоги на суму 3 500,00 грн, платіжну інструкцію від 20.03.2025 про перерахування ТОВ «Фінпром Маркет» грошових коштів як оплату за договором про надання правничої допомоги. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268). Верховний Суд у постанові від 19.02.2024 у справі № 490/7096/21 та від 22.05.2024 у справі № 205/5969/15-ц вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. У постанові від 22.05.2024 у справі № 205/5969/15-ц також зауважено, що подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17.04.2024 у справі № 756/6927/20, від 04.04.2024 у справі № 701/804/21, від 10.04.2024 у справі № 530/259/21, від 10.04.2024 у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Отже, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При вирішенні питання стягнення витрати на правову допомогу суд бере до увагу, що предмет спору відноситься до справ незначної складності (справа є малозначною) та не потребує значних витрат часу на виконання відповідних робіт щодо усної консультації, правового аналізу та підготовки позовної заяви, з огляду на сталу практику національних судів зі спірних правовідносин. Враховуючи категорію та складність справи, ціну позову, сталу судову практику щодо розгляду подібних справ, обсяг наданих адвокатом послуг та

Outcome: partial