Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

I. Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі [PERSON] , [PERSON] , в інтересах яких діє [PERSON] , звернулись до суду з позовом до Львівської міської ради про визначення часток у спільній сумісній власності, з врахуванням уточнення позовної заяви просять: - визначити за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , 1/3 (одну третю) ідеальну частку квартири [ADDRESS] із спільної сумісної власності; - визначити за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , 1/3 (одну третю) ідеальну частку квартири [ADDRESS] із спільної сумісної власності; - визначити за [PERSON] , яка померла [INFO] , актовий запис №4667, 1/3 (одну третю) ідеальну частку квартири [ADDRESS] із спільної сумісної власності. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 10 травня 2007 р. квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Загальна площа квартири становить 51, 6 кв.м., комора в підвалі площею 13,50 кв.м. [INFO] померла [PERSON] мати [PERSON] та бабуся [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на частину квартири [ADDRESS] . Позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері та бажаючи прийняти спадщину, звернулась до приватного нотаріуса Камінського Ю.І. Однак, нотаріус роз`яснив їй, що оформити свої спадкові права на квартиру не видається можливим, оскільки квартира, яка є об`єктом спадкування, перебуває у спільній сумісній власності і частки співвласників не визначені. Майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, проте, оскільки одна із співвласниць померла, реалізувати своє право на спадщину таким шляхом неможливо. Таким чином, [PERSON] не може успадкувати частку квартири після смерті матері, оскільки не визначені частки, а [PERSON] не може самостійно розпорядитися своєю часткою у квартирі з тієї ж підстави. У зв`язку з наведеним просять позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 14.11.2025 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду 24.11.2025, після усунення недоліків, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18.12.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Представник позивачів та представник відповідача подали до суду клопотання про слухання справ за їх відсутності. Водночас, представник відповідача правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась. Відповідно до ч.1-4 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Добросовісна участь особи у процесі вирішення її справи полягає, серед іншого, у недопущенні зловживань наданими їй правами. Дотримання балансу між інтересами усіх сторін при розгляді справи законодавцем покладено на суд, який, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін, також зобов`язаний дотримуватися встановлених законодавством засад та строків розгляду справи. Суд приходить до висновку про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З огляду на наведені положення закону, а також зважаючи на забезпечення судом можливості належним чином реалізувати свої права, зокрема на подачу заяв, доказів і клопотань, перешкод для розгляду справи не встановлено. Отже, з врахуванням тривалості провадження, з метою забезпечення розумних строків розгляду у справі, у зв`язку з дотриманням встановленої процесуальним законодавством процедури оповіщення сторін про розгляд справи, суд прийшов до висновку, що розгляд у відсутності сторін є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Виходячи з необхідності дотримання розумних строків під час провадження у справі, зважаючи на вищенаведені доводи та мотиви, суд вважає за можливе за наведених обставин розглянути справу по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. II. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 7-1) чи є підстави для здійснення судового контролю, передбаченого частинами п`ятою, шостою статті 453-1 цього Кодексу; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Судом встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15146965 від 06.07.2007 року, власниками квартири на праві приватної спільної сумісної власності за адресою [ADDRESS] , та відповідно до свідоцтва про права власності №Г-27660 від 10.05.2007 є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , частка 1/1. Свідоцтва про право власності на квартиру №Г-27660 від 10.05.2007, видане Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної сумісної власності гр. [PERSON] та членам сім`ї [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до довідки приватного нотаріуса Камінського Ю.І. №1 від 22.10.2025 року, в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 07.04.1958, [PERSON] з 28.03.1983 та [PERSON] з 24.09.1982. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 25.08.2025 відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] померла [INFO] . Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно до ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Як наведено у п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.95 № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги обставини, на які покликаються позивачі, як на підставу своїх позовних вимог про визначення їх часток у належній на праві спільної сумісної власності квартири, відсутність заперечень зі сторони відповідача, суд вважає, що дані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому позов є обґрунтований, в зв`язку з чим підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачений судовий збір в сумі 15140 грн. Представник позивача подала до суду клопотання про залишення судового збору за позивачами, відтак враховуючи наведене, суд не вбачає перешкод у задоволенні відповідного клопотання сторони позивача.

Outcome: approved