Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

У жовтні 2025 року [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя з урахуванням спільного боргового зобов`язання подружжя за договором позики від 15.01.2011 року, укладеним між нею та [PERSON] , у розмірі, що становить 59 000 доларів США. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя просила виділити у власність позивача квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,90 кв. м, право власності на яку зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 15.01.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М.С. за № 33. Покласти на позивача зобов`язання за договором позики від 15.01.2011 року, оформленого у вигляді розписки, та підтвердженого рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01.07.2025 року у справі № 759/4879/25. Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що у період з 22.09.2006 року по 11.11.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюб із відповідачем. На підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 15.01.2011 року між позивачем та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах сім`ї, придбала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , вартістю 469 050,00 гривень, право власності на яку зареєструвала за собою. Відповідач письмовою заявою, яка посвідчена 15.01.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М.С. за реєстрованим № 32, надав згоду на підписання та укладення цього правочину. З метою придбання квартири, позивач уклала договір цільової позики 15.01.2011 року з [PERSON] , відповідно до умов якого позивач зобов`язалася повернути таку ж суму грошових коштів у строк до 15.01.2021 року. Також зобов`язалась грошові кошти використати виключно з метою купівлі вищевказаної квартири, а у разі нецільового використання грошових коштів - повернути їх на вимогу [PERSON] протягом 30 днів. Позивач придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] . Проте зобов`язання з повернення суми позики своєчасно не змогла виконати, у зв`язку з чим [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01.07.2025 року у справі № 759/4879/25 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики від 15.01.2011 року у розмірі 59 000 доларів США та 3% річних на суму заборгованості за договором позики від 15.01.2011 року у розмірі 1 954,27 доларів США за період з 16.01.2021 року по 23.02.2022 року. Позивач вказує на те, що наявність спільного боргового зобов`язання, покладеного рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01.07.2025 року виключно на неї, спричиняє необхідність виділення квартири у власність позивача. Так як позика була отримана позивачем з єдиною метою - придбання спірної квартири, є неповерненою у повному обсязі і розмір боргового зобов`язання позивача становить 59 000 доларів США, тому [PERSON] вважає, що виділення квартири у особисту приватну власність позивача забезпечить баланс прав та інтересів сторін, а також відповідатиме принципу справедливості, оскільки позивач самостійно несе тягар боргового зобов`язання за договором позики. З огляду на те, що 100% розміру позики підлягає стягненню саме з позивача, вона вважає, що існують підстави для відступу від принципу рівності часток у спільному майні подружжя та виділення спірної квартири в її особисту приватну власність. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2025 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 04 листопада 2025 року від представника позивача - адвоката Титаренко Ю.Д. надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі. 04.12.2025 року представником позивача Титаренко Ю.Д. подано клопотання про долученя до матеріалів справи доказів щодо оцінки майна (квартири). Відзив на позовну заяву відповідач не подав. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 грудня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явився, до початку судового засідання представник позивача подала заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника. Позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Поштова кореспонденція, направлена [PERSON] на адресу його зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] , повернулася на адресу суду без вручення адресату. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на викладене, суд визнав за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи, що не з`явились. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із неявкою учасників справи у судове засідання. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що 22.09.2006 року між [PERSON] та [PERSON] . Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за № 1356. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11.11.2013 у справі №759/15979/13-ц шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , було розірвано. Рішення суду набрало законної сили. 10.06.2020 року позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про зміну імені від 10.06.2020 року серії [NUMBER] . Під час перебування у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.01.2011 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М.С. за реєстровим № 33, позивач придбала квартиру, загальною площею 42,90 кв. м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , вартістю 469 050,00 гривень. Пунктом 6 Договору купівлі-продажу встановлено, що на момент укладення та підписання договору покупець перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який своєю письмовою згодою, справжність підпису на якій посвідчено 15.01.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М.С. за реєстрованим № 32, надав згоду на підписання та укладення цього правочину. Право власності на вказане нерухоме майно 18.02.2011 року було одноосібно зареєстровано за позивачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.01.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М. С. за реєстровим № 33, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.10.2025 року № 448479555. Також судом встановлено, що 15 січня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримала у борг грошові кошти у розмірі 59 000 доларів США, на строк до 15 січня 2021 року. Грошові кошти були отримані у борг з метою придбання позивачем квартири за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 липня 2025 року у справі №759/4879/25 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики від 15.01.2011 року у розмірі 59 000,00 доларів США 00 центів, 3 % річних на суму заборгованості за договором позики від 15.01.2011 року у розмірі 1 954, 27 доларів США 27 центів за період з 16.01.2021 року по 23.02.2022 року. Рішення суду набрало законної сили 12.08.2025 року. Звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] стверджує, що саме за отримані у позику грошові кошти нею було придбано у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Оскільки наявність спільного боргового зобов`язання, покладеного рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01.07.2025 року у справі №759/4879/25 виключно на [PERSON] , тому вона вважає за необхідне виділити спірну квартиру у її власність у судовому порядку. Отже, предметом розгляду в даній справі є вимоги щодо поділу спільного майна подружжя (квартири) з урахуванням спільного боргового зобов`язання подружжя за договором позики від 15.01.2011 року та виділенням цього нерухомого майна у власність позивача. Згідно з статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України)). Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку. Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи приписів статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Отже, у сімейному праві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним з подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Державна реєстрація спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Судом встановлено, що спірна квартира, право власності на яку зареєстроване за позивачем, була придбана сторонами у період шлюбу, і відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на це майно, відтак спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя та належить сторонам у рівних частках. Зазначене визнається позивачем, про що фактично вказано у поданій нею позовній заяві. Таким чином, придбане подружжям нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності як таке, що набуте ними за час шлюбу. Позивач стверджує, що спірна квартира була придбана сторонами за грошові кошти, отримані нею у борг згідно договору цільової позики від 15.01.2011 року. Так, згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує з частиною четвертою статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19). Якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15). У постанові Верховного Суду від 15 травня 2024 року у справі № 758/5172/20 зазначено, що для визначення, чи є боргові зобов`язання, набуті одним з подружжя, спільними та чи підлягатимуть вони врахуванню під час поділу майна, потрібно з`ясувати, чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, а також чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї. Якщо один з подружжя, уклавши відповідний правочин, отримує кошти чи інше майно, яке використовує в інтересах сім`ї, то в іншого виникає зобов`язання щодо повернення цих коштів. Однак якщо гроші одержано для власних потреб, таке боргове зобов`язання поділу не підлягає. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)). Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)). Судом встановлено, що позивачем було укладено договір купівлі-продажу цієї квартири в інтересах сім`ї та на умовах, які сторони, як подружжя, попередньо обговорювали і вважали вигідними для них, і укладання цього договору відповідало їхньому спільному волевиявленню. При цьому позивач вказує, що грошові кошти, які були отримані нею у борг за договором позики від 15.11.2011 року були витрачені на придбання об`єкта нерухомості (квартири [ADDRESS] , загальною площею 42,90 кв. м). Разом з цим, доказів на підтвердження зазначеного матеріали справи не містять. Стверджуючи про те, що покладення на неї одноосібного обов`язку рішенням суду щодо повернення зазначених коштів позикодавцю, є безумовною підставою для виділення у її власність квартири [ADDRESS] , загальною площею 42,90 кв. м, [PERSON] не довела суду тієї обставини, що [PERSON] втратив інтерес до квартири, яка була придбана подружжям, зокрема що обізнаний про вказане судове рішення. Крім того, виконавши рішення суду щодо стягнення із [PERSON] заборгованості за договором позики, остання не позбавлена можливості звернутися до відповідача із відповідним позовом щодо покладення на нього обов`язку по відшкодуванню 50% цього боргу, за наявності правових підстав. При цьому суд звертає увагу на те, що шлюб між сторонами було розірвано у 2013 році. Право власності на спірну квартиру зареєстроване за позивачем. Після розірвання шлюбу квартира [ADDRESS] , загальною площею 42,90 кв. м. залишилася у розпорядженні та користуванні [PERSON] . При цьому [PERSON] будь-яких прав щодо вказаного нерухомого майна не заявляв, із відповідним позовом щодо поділу цього майна до суду не звертався. Головними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб. Надавши належну правову оцінку доказам, наданим позивачем, урахувавши наведені норми, суд вважає, що встановлені обставини справи вказують на те, що між сторонами не існує спору щодо поділу квартири [ADDRESS] , загальною площею 42,90 кв. м. Позивач не надала до суду достатніх та допустимих доказів того, що на придбання спірної квартири використані саме кошти, отримані нею за договором позики від 15.01.2011 року. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01.07.2025 у справі № 759/4879/25 вказаних обставин не встановлено. Разом з тим, зобов`язання за договором позики від 15.01.2011 року, оформленого у вигляді розписки, покладено на [PERSON] рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01.07.2025 у справі № 759/4879/25, а тому вказані вимоги позивача не підлягають задоволенню. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21,24,41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної сумісної власності. Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати [PERSON] покладаються на неї. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed