Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

[PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Романишин Д.І., пред`явила позов до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. В обґрунтування позову зазначає, що між сторонами було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Надвірнянського районного управління юстиції в Івано-Франківської області, про що складено відповідний актовий запис №188. Шлюб між нею та відповідачем було розірвано 01.08.2025. В цьому шлюбі у них народилося двоє дітей, які проживають з нею і перебувають на її утриманні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Під час розгляду справи про розірвання шлюбу питання визначення місця проживання дітей судом не вирішувалось, оскільки спору між сторонами з цих підстав не було, а тому діти залишилися проживати з матір`ю. Після розірвання шлюбу сторони досягли домовленості, що відповідач добровільно буде надавати кошти на утримання спільних дітей від шлюбу. Проте відповідач свої зобов`язання не виконав, внаслідок чого матеріальне забезпечення дітей повністю покладено на неї. Вона працює майстром манікюру, іншою підприємницькою діяльністю не займається, доходів від підсобного господарства не має, будь-яких інших доходів також не має. Зароблених нею коштів не вистачає на належне матеріальне забезпечення та утримання спільних із відповідачем дітей. Відповідач не надає коштів на утримання дітей, хоча відповідно до вимог ст. 180 СК України він як батько зобов`язаний брати участь у належному матеріальному забезпеченні своїх дітей. Їй відомо, що відповідач призваний на військову службу за мобілізацією та отримує щомісячне грошове забезпечення. Він фізично здорова людина, інших утриманців, крім спільних з позивачем дітей немає. Посилаючись на викладене, просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 від всіх його доходів щомісячно до досягнення ними повноліття. Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позові. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, вказав що може сплачувати аліменти в загальному розмірі 6 000 грн на двох дітей. Зазначив, що він з дружиною та дітьми проживали в житлі, яке належить його родичам. Він здійснював утримання дітей, піклувався про них. З кінця червня 2025 року вони з дружиною розійшлися, вона та діти залишися проживати у тому ж житлі до вересня 2025 року. Він надавав кошти на утримання дітей до часу подання позову, однак будь-яким чином підтвердити це не може. Вказав, що за час проживання у жилі родичів утворилася заборгованість за комунальні послуги. Він хоче, що дружина брала участь у погашенні таких боргів. Він призваний на військову службу за мобілізацією та отримує щомісячне грошове забезпечення близько 25 000 грн. У разі сплати аліментів у розмірі, визначеному позивачем, йому не вистачить коштів на проживання та погашення боргу. Інших утриманців він не має, не є особою з інвалідністю, визнаний обмежено-придатним при проходженні військової служби. Розглянувши матеріали цивільної справи, заслухавши представника позивача та відповідача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 01.08.2025 у справі № 348/1575/25 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Надвірнянського районного управління юстиції в Івано-Франківській області 21.09.2013, актовий запис № 188, розірвано. У шлюбі в сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується актовим записом № 15 від 03.04.2014, складеним виконкомом Назавизівської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 03.04.2014, та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується актовим записом № 112 від 04.06.2019, складеним Надвірнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 04.06.2019. Відповідно до акта обстеження № 18.1-20/167, складеного 31.10.2025 старостою Назавизівського старостинського округу, діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживають з матір`ю [PERSON] по [ADDRESS] . Діти повністю перебувають на утриманні матері. Відповідно до частин першої і другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 2, 3, 5 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. За змістом вказаних норм закону обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1-3 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для дітей віком дітей віком від 6 до 18 років становить 3 196 грн. При цьому суд зауважує, що сплата аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі 50 % прожиткового мінімуму не є обмеженням для платника аліментів, оскільки такий розмір встановлений ст. 182 СК України як необхідний для дитини відповідного віку. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, у тому числі, дітей віком до 6 років. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини. Однак, цей розмір є мінімальною межею. Максимальна межа, навпаки, не встановлена, а розмір утримання залежить від доходів та матеріального становища батьків. При вирішенні спору, якщо частка аліментів перевищує мінімальну прожиткову гарантію (прожитковий мінімум) слід виходити із критеріїв достатності, необхідності розміру аліментів та потреб дитини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) і кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Судом встановлено, що діти сторін проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні. Відповідач є здоровим, працездатним чоловіком молодого віку, проходить військову службу, має постійний і достатній дохід. Доказів того, що відповідач не може надавати дітям матеріальну допомогу у розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу), має на утриманні інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб, суду не надано. Вказівка відповідача на те, що він надавав допомогу на утримання дітей до подання позову не впливає на реалізацію права позивачки, як одного батьків, разом з яким проживають діти, на звернення до суду для присудження за рішенням суду коштів на утримання дітей (аліменти) згідно ч. 3 ст. 181 СК України. Не підтверджені будь-якими доказами доводи відповідача щодо його витрат та нестачу коштів після сплати аліментів в розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу). Відповідач не надав належних та допустимих доказів щодо свого дійсного майнового стану, перебуваючи на військовій службі він отримує щомісячне грошове забезпечення. При цьому, суд зауважує, що сам по собі факт встановлення на законодавчому рівні відповідного прожиткового мінімуму для дитини певного віку не свідчить про те, що такий розмір аліментів здатний забезпечити належну реалізацію визначеного ст. 27 Конвенції ООН про права дитини права останньої на необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку рівень життя, в той час як саме батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, та не свідчить, що розмір стягуваних аліментів повинен бути наближеним до розміру прожиткового мінімуму, так як обставини, що впливають на розмір аліментів встановлені ст. 182 СК України й серед таких обставин відсутнє будь-яке посилання на співвідношення розміру призначуваних судом аліментів до відповідного розміру прожиткового мінімуму. Суд, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, врахувавши, що відповідач є фізично здоровим чоловіком працездатного віку, має постійний дохід, його матеріальне становище, відсутність даних про інших документально підтверджених його утриманців, а також, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо утримання дітей і цей обов`язок не може бути покладено лише на одного з них, дійшов висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини від всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Визначений судом розмір аліментів є гарантованим, справедливим, розумним, необхідним для забезпечення гармонійного розвитку дітей і не поставить відповідача у скрутне матеріальне становище. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України Позивач відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення аліментів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Законом України «Про державний бюджет на 2025 рік» встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2025 року у розмірі 3 028 грн. Таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 211,20 грн на користь державного бюджету України. Відповідно до ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2-5 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Згідно ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved