Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

18.11.2025 позивач Концерн «МТМ» через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки [PERSON] заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01.12.2019 до 31.10.2025 в розмірі 53543,43грн, мотивуючи це тим, що позивач є виконавцем послуг з виробництва теплової енергії, в т.ч. для побутових потреб населення м.Запоріжжя. Відповідачка є споживачем цих послуг, оскільки її квартира за адресою: [ADDRESS] знаходиться в багатоквартирному житловому будинку та підключена до мережі централізованого опалення та постачання гарячої води. З 01.11.2021 правовідносини між сторонами регулюються Типовим індивідуальним договором №62820993. В порушення вказаного договору та норм чинного законодавства відповідачка не сплачувала за фактично отримані послуги, що призвело до виникнення заборгованості у вказаному розмірі. Стягнення якої позивач має право вимагати в судовому порядку. Ухвалою суду від 20.11.2025 відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за цим позовом та призначено її розгляд по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 12.01.2026 відповідачка [PERSON] в особі представника адвоката Цвєткова А.В. через систему «Електронний суд» подала заяву, в якій фактично визнала позовні вимоги, факту отримання та виникнення заборгованості в заявленому розмірі не заперечувала. Одночасно заявила клопотання про розстрочку суми заборгованості на 12 місяців, посилаючись на те, що внаслідок російської агресії вона втратила роботу, у зв`язку з чим її матеріальний стан є важким і вона не може повністю сплатити суму заборгованості. В судове засідання сторони та/чи їх представники не прибули, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами. Відповідно до ст.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами аудіо фіксації не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно з ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно з п.1 ч.2 ст.49, ч.1,4 ст.206 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог Концерну «МТМ» до [PERSON] . При цьому, суд виходить з того, що відповідачка [PERSON] повністю визнала позовні вимоги, подавши окрему заяву, обставин, якими позивач обґрунтував позовні вимоги не заперечувала. Суд вважає, що таке визнання не суперечить закону, не порушує чиїх-небудь прав, свобод та інтересів. Так, суд встановив, що позивач Концерн «Міські теплові мережі» зареєстрований у Єдиному державному реєстрі підприємств, установ, організацій і є виробником теплової енергії, яка, в тому числі, надається населенню м.Запоріжжя для побутових потреб. Квартира [ADDRESS] та підключена до мережі централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідачка [PERSON] є власником вказаної квартири, право власності зареєстровано в установленому порядку 11.08.2016. Згідно виписки з особового рахунку № [NUMBER] , заведеного на вказану квартиру, за період з 01.12.2019 до 31.10.2025 заборгованість за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води становить 53543,43грн. Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ст.525,526,530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст.610-611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09.11.2017р. (далі Закон №2189I), який введено в дію з 01.05.2019р., правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, мають ознаки зобов`язання, в силу яких споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Так, згідно з п.1,5 ч.2 ст.7, ч.1 ст.9 вказаного Закону індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відповідно до п.13 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ №830 від 21.08.2019р., (далі Правила) послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статей 13 і 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно з п.32,35,36 Правил плата за послугу розраховується, виходячи з розміру встановленого тарифу та обсягу спожитої послуги, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства. Розрахунковим періодом для оплати спожитої послуги є календарний місяць. Споживач здійснює оплату спожитої послуги щомісяця в порядку та строки, визначені договором. Оцінивши обставини справи суд вважає, що відповідачка в порушення вищевказаних норм діючого законодавства та умов відповідного договору неналежним чином виконувала свої зобов`язання з оплати послуг централізованого опалення та постачання гарячої води, у зв`язку з чим утворилась заборгованість 53543,43грн., яку суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача в повному обсязі. На підставі вищевикладеного, вказаний позов Концерну «МТМ» слід задовольнити повністю. Згідно з ст.141,142 ЦПК України, у зв`язку з визнанням відповідачкою позову до початку розгляду справи по сутісуд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача 50% понесених ним судових витрат по сплаті судового збору в сумі 1211,20грн., а інші 50% - повернути позивачу з державного бюджету. Вирішуючи клопотання відповідачки [PERSON] про розстрочку виконання цього рішення, суд виходить з такого. Відповідно до п.2 ч.7 ст.265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині рішення суду також вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Згідно зі ст.124,129 Конституції України, ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням. Відповідно до ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для цього є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Так, звернувшись із клопотанням про розстрочку виконання рішення суду про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, та посилаючись на втрату роботи і скрутне матеріальне становище, відповідачка [PERSON] не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження цих обставин, що є її процесуальним обов`язком. При цьому, сама по собі дія воєнного стану в Україні не можуть вказувати на наявність у відповідачки особистих обставин, які істотно ускладнюють виконання нею судового рішення. У зв`язку з цим в задоволенні клопотання відповідачки [PERSON] про розстрочку виконання рішення суду слід відмовити. Крім того, суд звертає увагу, що відповідачка не позбавлена права повторно звернутись із таким клопотанням на стадії виконання судового рішення, подавши відповідні докази на підтвердження своїх вимог.

Outcome: approved