Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

Позивач звернулась до Козелецького районного суду Чернігівської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, відповідно до розписки (договору позики) від 22 червня 2024 року, позивач надала відповідачу [PERSON] у борг 3 000 доларів США. Відповідач зобов`язалась повернути грошові кошти в строк до 31 грудня 2024 року. Позивач вказує, що в порушення зобов`язань, відповідач не повернула кошти у встановлений розпискою строк, ухиляється від виконання боргових обов`язків, тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] суму боргу в розмірі 122 500 грн. 00 коп., пеню в розмірі 122 500 грн. 00 коп., 3% річних у сумі 68,55 доларів США та судовий збір в сумі 2 479,00 грн. В судовому засіданні 14 січня 2026 року [PERSON] та адвокат Фот О.І. підтримали позовні вимоги. В судовому засіданні була оголошена перерва, після якої вказані особи в судове засідання не з`явилися, подавши заяви про розгляд справи за їх відсутності. [PERSON] також подала заяву про відмову від частини позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 1% від суми боргу. Відповідач у судове засідання не з`явилась, повідомлення про виклик скеровувалось за місцем реєстрації повернулось не врученим з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою». За таких обставин суд дійшов висновку про можливість подальшого розгляду справи за відсутності позивача, її представника та відповідача. Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 січня 2026 року прийнято заяву позивача [PERSON] про відмову від позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 122 550,00 грн пені за договором позики від 22 червня 2024 року; провадження в справі в цій частині закрито. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 22 червня 2024 року відповідач [PERSON] отримала від позивачки [PERSON] у борг готівковим способом грошові кошти у сумі 3 000 доларів США у якості безпроцентної позики, на підтвердження чого сторони уклали договір позики, зі строком повернення коштів до 31 грудня 2024 року. Однак відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконала. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203 ЦК України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів закріплена в ч.2 ст.640 ЦК України, згідно якої, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Верховний Суд у постановах від 22 серпня 2019 року по справі № 369/3340/16-ц та від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 сформував висновки про те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. За змістом ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відтак, оскільки сторони, згідно із змістом договору позики від 22 червня 2024 року, визначили суму позики у еквіваленті доларів США, а позивачем заявлено вимогу про стягнення коштів в національній валюті, що не суперечить діючому законодавству. В той же час, позивачем заявлено вимогу про стягнення 3% річних у сумі 68,55 доларів США, що також відповідає законодавству, оскільки позика надавалася саме в такій валюті. Таким чином, враховуючи, що між сторонами по справі виникли правовідносини, відповідачем грошові кошти отримано, але в порядку та на умовах договору не повернуто, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позивачем понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 2 479грн., які у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved