Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Угодою про надання споживчого кредиту №501404256 від 09.12.2021 року в розмірі 80742,99 грн та судових витрат у справі. В обґрунтування позовних вимог АТ «Сенс Банк» посилається на те, що 09.12.2021 року між АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого на теперішній час є АТ "Сенс Банк", та відповідачем була укладена Угода про надання споживчого кредиту №501404256, за умовами якого Банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Банк умови кредитного договору виконав у повному обсязі, проте відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 16.05.2025 року у нього виникла заборгованість у загальному розмірі 80742,99 грн. Зазначену заборгованість відповідач до теперішнього часу добровільно не сплатив, що є порушенням законних прав та інтересів АТ «Сенс Банк», у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача на його користь вищевказану суму заборгованості. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, у позовній заяві зазначає, що розгляд справи просить проводити за його відсутності. Заперечень проти заочного розгляду справи не поступило. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності, відзив до суду не подав. Враховуючи вимоги ч.1 ст.280 ЦПК України, а також беручи до уваги згоду представника позивача на розгляд справи за відсутності відповідача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.12.2021 [PERSON] через Інтернет-сервіс «My Alfa-bank» звернувся до АТ «Альфа-Банк з метою отримання банківських послуг відповідно до Публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк». 09.12.2021 року підписанням оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту №501404256 Відповідач запропонував Банку укласти Угоду про надання споживчого кредиту. АТ «Альфа-Банк» прийняв пропозицію [PERSON] на укладення про надання споживчого кредиту №501404256, що підтверджується даними Акцепту пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту. У Додатку № 1 до угоди сторони узгодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. Також сторонами підписано Паспорт споживчого кредиту, в розділі 3 якого вказані основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача. Таким чином, 09.12.2021 між Банком та Відповідачем було укладено кредитний договір із наступними основними умовами: тип кредиту - споживчий кредит; сума кредиту - 33000,00 грн; процентна ставка 45% річних, тип ставки - фіксована; строк кредитування - 60 місяців, дата повернення кредиту 09.12.2026. Банк виконав взяті на себе зобов`язання, надавши відповідачу кредит відповідно до узгоджених умов. Проте відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, припинивши здійснювати платежі в рахунок повернення кредиту та сплачувати проценти за користування ним. Загальна заборгованість за кредитним договором №501404256 від 09.12.2021 становить 80742,99 грн. Відповідно до довідки про ідентифікацію АТ «Сенс Банк» підтверджується, що клієнт [PERSON] з яким укладено Договір про надання споживчого кредиту, ідентифікований в АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК», з одноразовим ідентифікатором «2377». Факт отримання [PERSON] кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою по особовим рахункам відповідача за період з 09.12.2021 по 16.05.2025 та меморіальним ордером №766374236 від 09.12.2021. Представник позивача також зазначив, що 12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань станом на 16.05.2025 утворилася заборгованість за кредитним договором, яка згідно наданого позивачем розрахунку становить 80742,99 грн, з яких: 32688,89 грн заборгованість за тілом кредиту; 48054,10 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом. Даний розрахунок стороною відповідача не оспорений. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Враховуючи положення ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Таким чином, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Нормою ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Також, приписами ст.12 цього Закону передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частинами 1, 6 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення із відповідача заборгованості за тілом кредиту та відсотками є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений судовий збір. Крім того, позивач в позовній заяві просить стягнути з [PERSON] понесені витрати на правову допомогу в розмірі 6938,32 грн. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою, підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/12876/19, звернуто увагу на те, що при зверненні з клопотанням про стягнення витрат на правничу допомогу, адвокатом повинно бути надано детальний опис витраченого часу на певний вид робіт (підготовка додаткових пояснень, підготовка до судових засідань, аналіз матеріалів судової справи, тощо). Також, відповідно до позиції Верховного Суду у справі № 922/2604/20, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом, тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Отже, стороною, яка просить стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу, має бути надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та докази здійснення стороною таких витрат. З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження таких витрат позивач надав витяг з договору про надання послуг №1006 від 28 січня 2025 року, укладений із Адвокатським об`єднанням «СмартЛекс», а саме: аркуші 1-2, 6, 11, 13-14, 19 Договору. Вказаним договором про надання послуг передбачено комплекс юридичних послуг, які надає Адвокатське об`єднання. Однак, розділ 1 Договору «Предмет договору» не містить посилань на конкретний спір (позов) з визначеним суб`єктом. Крім того, суд звертає увагу, що на аркуші 19 даного договору зазначено наступне: - Форма Акту прийому - передачі справ; - Форма Звіту про результати погашеної заборгованості Боржників; - Форма Акту прийому - передачі наданих послуг; - Форма Звіту про хід надання послуг; - Форма Акту прийому - передачі документів. Водночас, представником позивача не долучено Акт наданих послуг/виконаних робіт, підписаний сторонами, чи інші документи на підтвердження надання правничої допомоги. Долучений витяг із договору не містить ідентифікуючих ознак такої допомоги та не дозволяє зробити висновок про те, що адвокатське об`єднання надало правничу допомогу саме у цій справі та у тому обсязі, у якому зазначено в договорі. Неподання розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу, що є підставою для відмови в стягненні витрат на правову допомогу. Вказана позиція відповідає висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, суд дійшов висновку про те, що факт надання правничої допомоги та понесення відповідних витрат не доведено позивачем, тому вони не підлягають стягненню із відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved