Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 20 червня 2024 року йому стало відомо про поширення у соціальних мережах Instagram[INFO] та на платформі YouTube [INFO] матеріалу у яких відповідач повідомив відомості, які, на переконання позивача, не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність і завдають шкоди діловій репутації. Позивач вказав, що відповідач використовуючи свої соціальні мережі, на велику аудиторію посилаючись на нібито розслідування невідомої міжнародної групи, яка встановила, що позивач має російське громадянство, пов`язаний із [PERSON] та російською пропагандою в Європі, а також, що він змінив прізвище « [PERSON] » та « [PERSON] » для приховування цього факту. Крім того, у відео стверджується, що позивач відкрив інформаційний канал [INFO] після націоналізації медіахолдингу, який належав [PERSON] , залучивши до роботи його колишніх працівників. Позивач вважає, що наведена інформація є неправдивою та недостовірною, що відповідач розголосив завідомо неправдиві відомості щодо його громадянства та професійної діяльності, посилаючись на те, що він ніколи не мав і на даний час не має російського громадянства. На його думку, відповідач створив негативну соціальну оцінку позивача в очах оточуючих, порушивши його честь та принизив його гідність, при цьому відповідач стверджував про цю інформацію, як про факти, а не як про оціночні судження чи критику. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з позовом про визнання зазначеної інформації недостовірною, зобов`язання відповідача видалити відеоматеріали з його сторінок у соціальних мережах, опублікувати спростування та стягнути моральнy шкодy. Після відкриття провадження позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, посилаючись на обставини, які, на його думку, свідчать про суттєві негативні наслідки поширення недостовірної інформації. Позивач вказав, що дії відповідача призвели до того, що ТОВ Фінансова компанія «Фінуніверсал», де позивач є кінцевим бенефіціаром через володіння часткою у розмірі 100 відсотків статутного капіталу ТОВ «УКРДОНІНВЕСТ», якому належить 100 відсотків статутного капіталу ТОВ «ФК «Фінуніверсал» Національним банком України було застосовано заходи впливу у вигляді відкликання ліцензії на діяльність фінансової компанії з правом здійснювати діяльність з надання фінансових послуг - надання коштів та банківських металів у кредит та факторинг. Позивач вважає, що підґрунтям позбавлення ліцензії стала неправдива інформація про, начебто, наявність російського громадянства, отримана Комітетом з питань нагляду та регулювання діяльності ринків небанківських фінансових послуг такі наслідки обумовлені поширенням відповідачем недостовірної інформації, оскільки регулятор виходив із таких самих тверджень, які стали предметом спору. У зв`язку з цим позивач збільшив розмір заявленої моральної шкоди до 5 000 000,00 грн, посилаючись на масштаб порушення його немайнових прав, репутаційні втрати та інтенсивність моральних страждань. Рух справи Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2024 року справу передано за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року відкрито загальне провадження по справі. 21 квітня 2025 року представник позивача надав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог. 08 травня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача - адвокатом Черновою О.О. В поданому відзиві зазначено, що відповідач факт розміщення ним у соціальних мережах Instagram [INFO] та на платформі YouTube [INFO] матеріалу не заперечує, але зазначив що вказане відео більше не доступне на офіційних сторінках відповідача в Instagram та на платформі YouTube. Відповідач зауважив, що фактично, основні доводи позивача зводяться до того, що неправдива та недостовірна інформація стосується його російського громадянства та професійної діяльності. У відеороліку, на яке позивач посилається як на доказ, відповідач фактично цитує публікацію, розміщену на сайті «EU Today» у якій вказується, що міжнародна група журналістів провела розслідування під назвою «План [PERSON]» викривши зв`язки певних осіб з України та Росією, а також низку механізмів, що використовуються російською пропагандою для створення «псевдоекспертів у європейському інформаційному просторі». Відповідач вказує, що матеріал був підготовлений на підставі відкритих джерел, зокрема, публікацій у низці інформаційних видань, зокрема EU Today, УНІАН, 368.media та Detector Media, які до моменту публікації вже містили аналогічні відомості про позивача. Тобто, інформація про «російське громадянство» позивача та зв`язки з Медведчуком, каналом 112, російською пропагандою, в різний час публікувалася на багатьох інформаційних сайтах та активно поширювалася мережою інтернет. Відповідач вважає, що його дії були реалізацією права на свободу вираження поглядів і виконували суспільно важливу функцію інформування громадськості щодо осіб, які займають публічне становище. Також відповідач наголосив, що позивач є відомим бізнесменом і медіавласником, чия діяльність неодноразово висвітлювалася в ЗМІ, був депутатом Донецької обласної ради, а отже, він має статус публічної особи, що розширює межі допустимої критики щодо нього. Щодо заяви позивача про збільшення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди з 1,00 грн до 5 000 000, 00 грн, що обґрунтовувалася постановленням рішення Комітету Національного Банку України, зокрема Рішення № 21/1763-рк «Про визнання ділової репутації власника істотної участі ТОВ «ФК «ФІНУНІВЕРСАЛ» Кропачова небездоганної від 16.12.2024 та Рішення Комітету НБУ № 21/1782-рк «Про визнання ділової репутації ТОВ «ФК «ФІНУНІВЕРСАЛ» небездоганної» відповідач вказав, що вказані рішення не містять жодної згадки про те, що Комітет з питань нагляду та регулювання діяльності ринків небанківських фінансових послуг прийняв зазначені рішення на підставі публікації відповідача. Відповідач також зазначив, що позивач не надав належних аргументів та доказів щодо заподіяння втрат немайнового характеру, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та понесеними збитками позивача. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Вказала, що позивач звернувся до суду із позовом про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 000,00 грн внаслідок того, що відповідач на своїй офіційній сторінці в Instagram та YouTube розмістив і тим самим розповсюдив неправдиву та недостовірну інформацію щодо позивача про начебто, наявність у позивача російського громадянства. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на доводи, наведені ним у відзиві, письмових запереченнях і письмової промови у судових дебатах. Вказав, що всі доводи сторони позивача не віднайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до частини першої ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. За змістом частин першої та другої статті 34 Конституції України кожному гарантовані права на свободу слова, вільне вираження своїх поглядів і переконань, вільне поширення інформації, зокрема письмово. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частина третя статті 34 Конституції України). Положеннями частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість ділової репутації. Фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (частина перша статті 302 ЦК України). Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності (абзац перший частини другої статті 302 ЦК України). За приписами частин першої, четвертої, шостої та сьомої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж медіа є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому медіа, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. У разі поширення інформації в мережі Інтернет, яка порушує особисте немайнове право особи, вимога про видалення статті з мережі Інтернет є належним способом захисту (див. постанову Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/10624/21, провадження № 61-1711св23). Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Судом встановлено, що позивачу 20 червня 2024 року стало відомо про те, що на офіційній сторінці Instagram [INFO] та на платформі [INFO] було розміщено інформацію наступного змісту, яка безпосередньо стосується позивача, зокрема: «Міжнародна група журналістів-розслідувачів знайшла у нещодавно затриманого вугільного барона [PERSON] російське громадянство. Намагаючись приховати свої зв`язки з російською пропагандою Європі він змінив своє прізвище в російському паспорті з « [PERSON] » на «[PERSON]» Українці зараз сидять без світла, а компанія [PERSON] через суд намагаються повернути багатомільярдну фіктивну заборгованість. Та шантажують цим українську державу. Як ви вважаєте, ці кошти треба витратити на відновлення енергетичної інфраструктури? Чи дати [PERSON] купити новий ролс-ройс та продовжувати фінансувати рос пропаганду в Україні». Також судом було досліджено відеоматеріал, що був розміщений на платформі YouTube [INFO]. У вказаному відеоматеріалі, голосом за кадром повідомляється, що «Міжнародна група журналістів - розслідувачів знайшла у нещодавно затриманого вугільного барона [PERSON] російське громадянство». Тобто стверджується факт наявності у позивача громадянства Російської Федерації. При цьому одночасно з озвученням зазначеної інформації у відеоряді демонструється зображення особи з прізвищем « [PERSON] », що створює зв`язок між цим прізвищем та позивачем. Надалі у відеозаписі відповідач особисто з`являється в кадрі та повідомляє, що «…розслідувачі вважають, що саме позивач і [PERSON] пов`язані з російською пропагандою в Європі», а також стверджує, що «намагаючись приховати це позивач змінив своє прізвище в російському паспорті з " [PERSON] " на " [PERSON] "». Крім того, у відео прямо зазначається, що «[PERSON] - [PERSON] не здійснював процедури виходу з російського громадянства», а також що [PERSON] у розпал війни, після націоналізації медіахолдингу [PERSON] , відкрив інформаційний канал [INFO] і залучив до його роботи топ менеджерів і команду закритого Медіахолдингу 112 Україна..». Щодо факту поширення інформації Судом встановлено, що при переході за посиланням: Instagram [INFO] та на платформі [INFO] , за яким, як вказано у позові поширено інформацію стосовно позивача відповідна інформація не відображається. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У відзиві на позовну заяву, відповідач не заперечував, що ним було розміщено відеоматеріали, про які зазначив позивач, на своїй офіційній сторінці Instagram [INFO] та на платформі [INFO] . Також факт поширення інформації відповідачем на своїй офіційній сторінці Instagram [INFO] та на платформі [INFO] підтверджується роздруківкою з офіційної сторінки Instagram [INFO] із зображенням наявності відеоматеріалу під назвою «російський паспорт [PERSON] » та публікації щодо позивача, роздруківкою зі сторінки на платформі [INFO] із зображенням наявності відеоматеріалу «російський паспорт [PERSON] », а також флеш накопичувачем де міститься інформація, яка є предметом судового розгляду. Отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказана обставина стосовно розміщення інформації і відеоматеріалів відносно позивача доказуванню не підлягає, оскільки визнається відповідачем. При цьому, неактивність на час розгляду справи на офіційній сторінці відповідача Instagram [INFO] та на платформі [INFO] інформації відносно позивача, яка стосується предмету даного спору, не спростовують факту поширення оспорюваної інформації та перебування її в доступі. Щодо меж позову та його конкретизації Відповідно до частини першої ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У позовній заяві не конкретизовано конкретні висловлювання, які позивач вважає недостовірними. Разом з тим, в ході розгляду справи, дослідженні доказів та у судових дебатах представник позивача зазначив, що звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації у зв`язку з поширенням відповідачем неправдивої та недостовірної інформації щодо нібито наявності у нього громадянства Російської Федерації, наголосивши, що така інформація не відповідає дійсності. Таким чином, предметом оцінки суду у даній справі є інформація, поширена відповідачем у спірному відеоматеріалі, яка стосується тверджень про наявність у позивача громадянства Російської Федерації. Щодо розмежування фактичних тверджень та оціночних суджень Предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Суд зазначає, що невід`ємними ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Так, у статті 9 Конституції України зазначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Тому застосування Європейської конвенції та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права є обов`язковим для всіх державних органів України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Вимогу довести правдивість оціночних суджень неможливо виконати і вона порушує свободу вираження поглядів як таку, що є фундаментальною частиною права, що охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії», п. 46). Дослідивши зміст оскаржуваної інформації та відеоматеріалу, суд встановив, що відповідачем поширено такі висловлювання: - «Міжнародна група журналістів-розслідувачів знайшла у нещодавно затриманого вугільного барона [PERSON] російське громадянство». Зазначене висловлювання містить інформацію про юридичний статус позивача, а саме твердження про наявність у нього громадянства Російської Федерації, що може бути перевірене на відповідність дійсності шляхом дослідження офіційних документів. Висловлювання подано у категоричній формі, без використання застережень або припущень. - «…він змінив своє прізвище в російському паспорті з " [PERSON] " на " [PERSON] "». Дане висловлювання містить повідомлення про вчинення позивачем конкретної дії щодо зміни персональних даних у документі іншої держави, що також має перевірюваний характер та подається як встановлений факт. - «[PERSON] - [PERSON] не здійснював процедури виходу з російського громадянства». Зазначені висловлювання містять повідомлення про конкретні фактичні обставини, які можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що вони мають характер фактичних тверджень, а не оціночних суджень. Крім того, судом установлено, що у складі поширеної відповідачем інформації було використано зображення документа під назвою «заява про видачу (зміну) паспорта», яке подавалося як візуальне підтвердження наведених тверджень щодо наявності у позивача паспорта Російської Федерації та зміни ним прізвища. Розміщення зазначеного зображення є складовою частиною поширеної інформації фактичного характеру, оскільки воно використовувалося для обґрунтування відповідних тверджень, а тому також підлягає оцінці судом на предмет достовірності. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» зазначено, що, на відміну від оціночних суджень, реальність фактів може бути доведена. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події чи явища, яких не існувало взагалі, або які існували, але відомості про них є неповними чи перекрученими. Наведена вище інформація, яку позивач просить визнати недостовірною, за своїм змістом подається як повідомлення про конкретні фактичні обставини та спрямована на формування у сторонніх осіб уявлення про юридичний статус позивача. Інші висловлювання, поширені у спірному відеоматеріалі, позивачем не були конкретизовані як предмет позову та не доводилися як недостовірні, у зв`язку з чим суд не надає їм оцінки. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні з`ясувати, чи містить поширена інформація конкретні життєві обставини, тобто фактичні твердження, або ж є результатом суб`єктивної оцінки. Якщо зміст і характер інформації свідчать про наявність фактів, така інформація не може вважатися оціночним судженням, оскільки може бути перевірена на відповідність дійсності. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі № 591/7099/16-ц. Частину третю статті 277 Цивільного кодексу України (презумпцію добропорядності) виключено на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1170-VII, який набрав чинності 19 квітня 2014 року та не має зворотної дії в часі відповідно до частини першої статті 58 Конституції України. У зв`язку з цим на позивача покладається загальний тягар доведення обставин, на які він посилається, а саме: факту поширення відповідачем спірної інформації; недостовірності такої інформації. З метою підтвердження недостовірності поширеної відповідачем інформації щодо нібито наявності у позивача громадянства Російської Федерації представником позивача подано такі письмові докази: - засвідчену копію паспорта громадянина України № [NUMBER] , виданого 02 серпня 2023 року, та копію реєстраційного номера облікової картки платника податків, з яких убачається, що позивач є громадянином України; - копію відповіді Державної міграційної служби України від 04 квітня 2025 року № 6.4.-3715.2-25, відповідно до якої за наявними обліками ДМС України процедура втрати громадянства України щодо позивача не ініціювалася та відповідні подання до ДМС України не надходили; - висновок спеціаліста № 41/25 від 21 серпня 2025 року за результатами почеркознавчого дослідження, згідно з яким підпис від імені [PERSON] , електрографічне зображення якого міститься в електрофотокопії заяви про видачу (заміну) паспорта від 25 жовтня 2002 року, виконаний не позивачем, а іншою особою. Оцінивши наведені докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вони є належними, допустимими та достатніми для підтвердження відсутності у позивача громадянства Російської Федерації та недостовірності поширених відповідачем відповідних фактичних тверджень. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Суд встановив, що надані позивачем докази прямо спростовують твердження відповідача щодо наявності у позивача громадянства Російської Федерації, а також підтверджують недостовірність посилань у соціальних мережах відповідача на документи, що нібито підтверджували отримання позивачем паспорта Російської Федерації. Так, з поданої засвідченої копії паспорта громадянина України та копії реєстраційного номера облікової картки платника податків убачається, що позивач є громадянином України, а будь-які дані про наявність у нього громадянства іншої держави - відсутні. Зважаючи на норму статті 5 Закону України «Про громадянство України» паспорт позивача є належним документом, що підтверджує його громадянство України. Відповідно до офіційної відповіді Державної міграційної служби України, за обліками ДМС процедура втрати громадянства України щодо позивача не ініціювалася, і будь-які документи про вихід з громадянства ним не подавались. Ця інформація є офіційною, походить від компетентного державного органу та спростовує твердження відповідача про нібито набуття позивачем російського громадянства. Крім того, суд бере до уваги письмовий доказ, який поданий представником позивача, висновок спеціаліста № 41/25 за результатами почеркознавчого дослідження, згідно з яким підпис, наданий у вигляді електрофотокопії «заяви про видачу (заміну) паспорта» та приписуваний позивачеві, виконаний не позивачем, а іншою особою, із наслідуванням зразків його підпису. З огляду на те, що саме зазначена «заява про видачу (заміну) паспорта була розміщена відповідачем на його офіційній сторінці Instagram [INFO] та на платформі YouTube [INFO], письмові докази, які надані позивачем, свідчить про недостовірність базового факту, з якого виходив відповідач, та повністю нівелює його доводи щодо джерела поширеної інформації. Таким чином, сукупність поданих позивачем доказів є належною, допустимою та достатньою для висновку, що поширена відповідачем інформація про нібито наявність у позивача російського громадянства не відповідає дійсності, не ґрунтується на реальних документах та була доведена до відома третіх осіб без перевірки її достовірності. При цьому, суд відхиляє заперечення відповідача щодо недопустимості висновку спеціаліста № 41/25 від 21.08.2025, оскільки зазначений документ не є висновком експерта у розумінні статей 102-103 ЦПК України, а має іншу правову природу. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами у цивільному процесі є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність чи відсутність обставин, що мають значення для справи. Такі дані встановлюються, серед іншого, письмовими доказами. Згідно зі статтею 95 ЦПК України до письмових доказів належать документи, що містять дані про обставини, які мають значення для справи. Висновок спеціаліста, складений на підставі аналізу документів і зразків підпису позивача, є документом, який містить відомості про певний факт (а саме - про те, ким виконано підпис у копії заяви про видачу паспорта). Тому він є письмовим доказом, а не судовою експертизою, і вимоги Закону України «Про судову експертизу» до нього не застосовуються. Посилання відповідача на недійсність свідоцтва судового експерта [PERSON] не має значення, оскільки позивач не подавав висновку експерта. Він подав документ, що походить від фахівця зі спеціальними знаннями, якого залучено не в статусі експерта, а саме як спеціаліста, що не заборонено законом і відповідає положенням статей 72, 95 ЦПК України. Щодо доводів відповідача про неможливість виконання почеркознавчого дослідження за копіями, суд зазначає, що такі вимоги можуть стосуватися проведення судової експертизи, а не письмового документа, поданого стороною для обґрунтування своїх доводів. У цьому разі суд не зобов`язаний перевіряти дотримання методичних вимог експертних установ, а оцінює доказ за правилами ст. 89 ЦПК України - з огляду на його належність, допустимість, достовірність та взаємний зв`язок з іншими доказами. Суд враховує, що документ прямо стосується спірного питання; він є логічно обґрунтований; відповідач не подав альтернативного дослідження чи альтернативного письмового доказу і не спростував доводів позивача; встановлені у документі відомості узгоджуються з іншими доказами (письмовими поясненнями, паспортом позивача та відповіддю ДМС). За таких обставин суд вважає висновок спеціаліста № 41/25 належним та допустимим письмовим доказом, який підтверджує, що копія «заяви про видачу (заміну) паспорта», на яку опосередковано посилається відповідач, містить підпис, виконаний не позивачем, а іншою особою. Це, своєю чергою, спростовує інформацію про нібито подання позивачем документів для отримання паспорта іншої держави та підтверджує недостовірність ключового твердження про наявність громадянства російської федерації, зміну прізвища в російському паспорті з « [PERSON] на [PERSON] », поширеного відповідачем. Суд враховує доводи відповідача про те, що у оскаржуваній інформації він лише відтворив інформацію, раніше опубліковану на різних інтернет-ресурсах, зокрема на сайтах EU TODAY, 368.media, УНІАН, Detector Media та інших. Відповідач наполягає, що його дії полягали виключно у цитуванні вмісту зазначених публікацій, у яких містилися твердження про нібито російське громадянство позивача, діяльність, пов`язану з проросійськими інформаційними ресурсами. Разом із тим, суд зазначає, що відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, у межах принципу змагальності кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є, серед іншого, достовірність і повнота інформації; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело. (ч. 2 ст. 302 ЦК України). Інформація не може бути використана для посягання на права і свободи людини (ст. 28 Закону України «Про інформацію»). Поширена відповідачем інформація не була ним перевірена належним чином на предмет її достовірності. Відповідачем не доведено, інформації про належність позивача до громадянства Російської Федерації. Отже відповідачем, не було доведено, що оспорювана інформація на час її поширення була повною та перевіреною, а тому в даному випадку, є наявними правові підстави щодо визнання оспорюваної інформації недостовірною. Крім цього, доводи сторони відповідача про те, що позивач є публічною особою, а відтак межа допустимої критики щодо нього є ширшою, ніж щодо приватної особи, не спростовують того, що оскаржувана інформація, яка наведена вище є фактичними твердженнями, а публічне поширення недостовірної і негативної інформації будь-якої особи не може ґрунтуватися на чутках та домислах, а мають містити доказове фактичне підґрунтя та не повинні поширюватися до отримання підтверджуючих доказів і перевірки інформації на її достовірність. Відповідно до 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/10624/21, у разі поширення інформації в мережі Інтернет, яка порушує особисті немайнові права особи, вимога про видалення відповідного матеріалу є належним та ефективним способом захисту. Судом установлено, що порушення особистих немайнових прав позивача відбулося внаслідок поширення відповідачем недостовірної інформації у публічному просторі соціальних мереж Instagram [INFO] та на платформі YouTube [INFO]. Посилання представника відповідача на те, що спірні відеоматеріали на час розгляду справи є недоступними, саме по собі не свідчить про добровільне усунення порушення. Відповідачем не надано доказів самостійного видалення поширеної інформації, а технічна недоступність контенту не виключає можливості його подальшого відтворення чи повторного поширення. З огляду на публічний характер поширення інформації у мережі Інтернет, де вона може бути скопійована, відтворена та поширена необмеженим колом осіб, суд дійшов висновку про необхідність застосування спеціального способу захисту - зобов`язання відповідача видалити недостовірну інформацію. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Закон визначає, що моральна шкода може полягати, зокрема, у душевних стражданнях, спричинених протиправною поведінкою щодо особи, а також у приниженні її честі та гідності чи ділової репутації. Стаття 1167 ЦК України встановлює, що моральна шкода, завдана неправомірними діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких особа зазнає внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 5 цієї Постанови, при визначенні розміру моральної шкоди суд повинен з`ясувати: чим підтверджується факт її заподіяння; якими саме діями вона спричинена; у якій сумі позивач оцінює шкоду та з яких підстав; інші обставини, що мають значення для справедливого вирішення спору. Судом установлено, що відповідач поширив щодо позивача недостовірну інформацію, яка стосувалася надзвичайно чутливих аспектів, зокрема - нібито наявності у позивача громадянства держави-агресора. Такі твердження за своєю природою є особливо негативними та репутаційно небезпечними, оскільки ставлять під сумнів доброчесність, громадянську позицію та лояльність особи до держави. Поширення зазначеної інформації в публічному просторі соціальних мереж, доступних для невизначеного кола осіб, об`єктивно спричиняє моральні страждання, почуття приниження, тривоги, занепокоєння за власну репутацію та негативно впливає на оцінку позивача у професійному та соціальному середовищі. Таким чином, суд визнає факт заподіяння позивачу моральної шкоди, оскільки недостовірні відомості були спрямовані на формування негативного уявлення про нього, мали безпосередній зв`язок із суспільно чутливими питаннями, стосувалися репутації позивача та були поширені на значну аудиторію. Разом з тим, заявлений розмір моральної шкоди у сумі 5 000 000,00 грн є надмірним, необґрунтованим та не відповідає принципам розумності і справедливості, визначеним ч. 3 ст. 23 ЦК України. Посилання позивача на подальші рішення Національного банку України суд у цьому контексті до уваги не бере, оскільки таке рішення не перебуває у встановленому причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідача та не є предметом цього спору. Враховуючи характер поширеної недостовірної інформації, масштаб її аудиторії, глибину та інтенсивність моральних переживань позивача, суд вважає справедливим визначити розмір компенсації моральної шкоди у 50 000,00 грн, що відповідає характеру порушення, ступеню вини відповідача, суттєвості репутаційних втрат та забезпечує адекватну сатисфакцію позивачу. Такий розмір компенсації є достатнім для відновлення порушених немайнових прав позивача та відповідає критеріям розумності й справедливості. Вирішуючи питання щодо належного та ефективного способу захисту порушених прав позивача, суд виходить із положень статей 15, 16, 275, 277, 280 Цивільного кодексу України, статей 4, 12, 13, 76, 81, 89, 263-264 Цивільного процесуального кодексу України, статті 32 Конституції України, а також практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини. Хоча у формулюванні позовних вимог позивач узагальнено вказав на необхідність визнання недостовірною інформації, поширеної відповідачем, зі змісту позовної заяви, поданих до неї доказів та пояснень, наданих у судовому засіданні, судом встановлено та ідентифіковано конкретні висловлювання фактичного характеру, що становлять предмет спору та підлягають перевірці відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України. З урахуванням встановлених обставин справи, правової кваліфікації спірних висловлювань та меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з позовною вимогою про захист честі та гідності про захист честі, гідності та ділової репутації сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 47134909 від 14.10.2024. У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, розмір судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який станом на 01 січня 2024 року становив 1211,20 грн. Отже, за вимогу про захист честі та гідності про захист честі, гідності та ділової репутації підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Позивачем за вимогу про відшкодування моральної шкоди сплачено судовий збір у розмірі 75000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 49891119 від 01.05.2025. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру поданою фізичною особою, розмір судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який станом на 01 січня 2025 року становить 3028,00 грн. Отже, за вимогу про відшкодування моральної шкоди позивачу слід було сплатити судовий збір у розмірі 15140,00 грн. Судом було задоволено позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди на 1 % (50000,00/5000000,00)х100%). Отже, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача складає 151,40 грн (15140,00х1 %). Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, пред`явлених до відповідача, суд дійшов висновку про стягнення з [PERSON] на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1362,60 грн (1211,20 + 151,40). Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 7 «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. На підставі викладеного,

Outcome: partial