Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом поданим через представника [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] до міського комунального підприємства «Основаніє» Запорізької міської ради, районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району як орган опіки та піклування, про визнання права на приватизацію квартири та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що позивач [PERSON] , є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] . Батьком [PERSON] є [PERSON] , з яким позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах. Всі вони проживали в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Як стало відомо позивачці, зазначену квартиру було отримано матір`ю [PERSON] - [PERSON] , яка і вважалася наймачем квартири, хоча фактично в ній не проживала. Ордеру на вселення до квартири не збереглося. [PERSON] та син [PERSON] були зареєстрованими в квартирі. Позивачка проживала в квартирі без реєстрації, на права щодо приватизації квартири особисто не претендує, право на приватизацію житла нею використано за іншою адресою. [INFO] , будучи військовослужбовцем ЗСУ, [PERSON] загинув при виконанні бойового завдання. Згідно довідки Департаменту з питань ветеранської політики Запорізької міської ради № 12 від 29.04.2025, сину [PERSON] встановлено статус члена сім`ї загиблого захисника України відповідно до п.5 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». В інтересах малолітньої дитини позивач вирішила приватизувати квартиру [ADDRESS] на ім`я сина. Але при підготовці документів для приватизації виявилось, що для цього наявні перешкоди. Так, згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС». Як виявилось, квартира [ADDRESS] обліковується в МКП «Основаніє» як службова. Згідно особового рахунку № [NUMBER] на квартиру по [ADDRESS] , загальною площею 29,86 кв.м, жилою площею 17,32 кв.м. наймачем квартири значиться [PERSON] . В копії особового рахунку, який підписано начальником ЖЕД -7 ВРЕЖО-1 , зазначено «служб. Ордер № 5 від 19.01.84». Згідно відповіді МКП «Основаніє» № 70/01-05 від 21.02.2025 на запит адвоката, в архівному фонді МКП «Основаніє» відсутні документи про віднесення спірної квартири до службових. Далі зазначили, що на запит адвоката було отримано відповідь Департаменту з управління житлово-комунальним господарством від 24.02.2025 № 410/01-37/01, з якої слідує, що згідно з книгою обліку службових ордерів за 1984 рік, службовий ордер № 5 від 19.01.1984 оформлений на іншу особу за іншою адресою». Інформація про оформлення службового ордеру на ім`я [PERSON] протягом 1983-1984 років відсутня. За таких обставин позивач вважає, що при заповненні особового рахунку № [NUMBER] на квартиру по [ADDRESS] в ЖЕД - 7 ВРЕЖО-1, правонаступником якого є МКП «Основаніє» згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, було допущено помилку, і до кола службових квартиру віднесено помилково. Далі вказала, що на звернення позивача до МКП «Основаніє» щодо подання клопотання до Запорізької міської ради про виключення квартири з числа службових отримано відповідь від 05.06.2025 № 194/01-09, з якої вбачається неможливість вирішення цього питання, оскільки відсутні ордер та рішення про віднесення квартири до числа службових. Вважають, що за таких обставин квартира може бути приватизована як така, що не має статусу службової. З заявою про оформлення приватизації в червні 2025 року позивач звернулась до районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району. Була вимушена зробити це поштою, оскільки приймати від неї заяву про приватизацію за наявності відомостей про службовий статус квартири у відділі приватизації просто відмовились. Згідно повідомлення про вручення поштової кореспонденції, заяву позивача отримано районною адміністрацією 27.06.2025. Але ніякої відповіді на цю заяву позивачем не отримано до теперішнього часу. Тому позивач звернулась до суду для вирішення питання про можливість приватизації квартири [ADDRESS] на ім`я її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Додатково вказала, що за відсутності ордеру та відсутності документів про віднесення квартири [ADDRESS] до кола службових зазначена квартира може бути приватизована в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Додатково позивач повідомила, що на теперішній час, наймачем квартири зазначено [PERSON] . [PERSON] ще з 2007 року в квартирі не проживає. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31.01.2007 року її було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Як вбачається з відповіді Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 11.03.2025 року № С-049, натепер її знято з реєстрації в квартирі [ADDRESS] на підставі зазначеного рішення суду. При цьому про наявність у квартири статусу службової в рішенні суду не згадується. Таким чином, натепер в квартирі зареєстрований лише малолітній [PERSON] , [INFO] , законним представником якого є позивач, мати малолітнього - [PERSON] .. Згідно із ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», він має право на безоплатну приватизацію житла». Згідно довідки районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району № 20 від 23.06.2025 [PERSON] , 2013 року, право на приватизацію не використано, житлові чеки не використано. Як слідує з технічного паспорту, квартира є однокімнатною, житловою площею 17,32 кв.м, тому вона підлягає приватизації незалежно від розміру загальної площі на підставі ч.1 ст. 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно якої незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними однокімнатні квартири. Вважають незаконною відмову відповідача в приватизації квартири з підстави ненадання копії ордеру у зв`язку з чим звернулися до суду. З огляду на вказані обставини відповідно до приписів Законів № 500-VІ та №2842- вважають, що мають право на приватизацію цієї квартири. На підставі викладеного позивач просить визнати за малолітнім [PERSON] , [INFO] , право на приватизацію квартири [ADDRESS] , як такої, що немає статусу службової. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, представник позивача 10.12.2025 надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає з підстав зазначених в позові та просить їх задовольнити. Представник відповідача-1 в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення повідомлені належним чином, 03.11.2025, 21.11.2025, 09.12.2025, 23.12.2025 та 13.01.2026 надавали заяви про розгляд справи за їх відсутності, відзиву на позов не надали. Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився, 21.10.2025 надали письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що районною адміністрацією Запорізької міської ради по Вознесенівському району було розглянуто звернення [PERSON] щодо передачі у власність квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та було встановлено, що головний квартиронаймач помер, у зв`язку з чим була надана відповідь від 02.07.2025 №С-0568 та повідомлено, що потрібно внести змінити до договору найму шляхом укладення нового договору найму на житлове приміщення (квартиру). Вважають що районна адміністрація не порушувала права позивача, а підставою для подачі позову стало те, що у позивача відсутні документи, які є підставою для здійснення приватизації. Прохали винести судове рішення відповідно до чинного законодавства України з урахуванням відзиву та розглянути справу за їх відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення були повідомлені належним чином, 10.12.2025 надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Як передбачено ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено, що відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданого Якимівським РВ УМВС України від 04.09.1999 позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади № 2025/0000639751 від 16.01.2025, рнокпп [NUMBER] (а.с.6-7). [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, його батьком зазначено - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а.с.8 на звороті). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 2025/000639645 від 16.01.2025, [PERSON] , [INFO] , з 05.12.2013 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , рнокпп [NUMBER] (а.с. 8-9). Відповідно до сповіщення сім`ї [INFO] від 16.01.2025 сповіщено, що оператор 2 відділення БпАК взводу розвідки та корегування БпАК роти УБпАК військової частини [NUMBER] , солдат [PERSON] , 1981 року народження, будучи вірним присязі, виявивши стійкість і мужність, загинув [INFO] поблизу н.п. Успенівка Покровського району Донецької області під час виконання службового завдання (а.с.10). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 20.01.2025 Олександрівським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), гр. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в с. Успенівка, Покровського району Донецької області, актовий запис №184 (а.с.9). Відповідно до особового рахунку № [NUMBER] виданого начальником ПРЄЖО-1 на квартиру за адресою: [ADDRESS] , обліковується за [PERSON] . В рядку зазначено, телефон № Службовий, ордер №5 від 19.01.1984 (а.с.11). Кількість мешканців зазначено дві особи. Згідно з відповіддю на запит адвоката МКП «Основаніє» від 21.02.2025 №70/01-05, зазначено, що в програмному забезпеченні до 01.09.2016 по квартирі [ADDRESS] , обліковувався особовий рахунок № [NUMBER] і наймачем була [PERSON] , загальна площа квартири 29,86 кв.м, житлова площа 17,32 кв.м. Станом на 01.09.2016 вказана квартира була в обліку службових приміщень, які надавалися працівникам МКП «Основаніє» для проживання. Відносини з [PERSON] припинені з 1992 року. З питання надання рішення про віднесення квартири до статусу службових та надання копії ордеру на вселення до цієї квартири повідомили, що такі документи відсутні в архівному фонді МКП «Основаніє» (а.с.11 на звороті). Згідно з відповіддю районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 19.02.2025 № 01-13/0450 на адвокатський запит повідомлено, що районна адміністрація не є розпорядником інформації щодо статусу службової квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Згідно з відповіддю департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради № 410/01-37/01 наданою на адвокатський запит від 19.02.2025 №11 зазначено, що в архівних документах департаменту з управління житлово- комунальним господарством Запорізької міської ради інформація про оформлення службового ордера [PERSON] на житлову площу квартири за адресою: [ADDRESS] протягом 1983-1984 років відсутня. Згідно з книгою обліку службових ордерів за 1984 рік службовий ордер № 5 від 19.01.1984 оформлений на іншу особу за іншою адресою (а.с.12 на звороті). Згідно з відповіддю МКП «Основаніє» від 05.06.2025 № 194/01-09 на звернення [PERSON] зазначено, що в архівному фонді їх підприємства відсутній ордер та документи стосовно рішення про внесення квартири [ADDRESS] до числа службових. Враховуючи відсутність ордеру на зазначену квартиру МКП «Основаніє» не може звернутися до Запорізької міської ради з питання виключення квартири з числа службових (а.с.13). На підставі заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 31 січня 2007 за № 2-890/2007 позовні вимоги [PERSON] задоволені, визнано, що [PERSON] втратила право користування житловою площею квартири [ADDRESS] . Зобов`язано відділ громадянства, еміграції, реєстрації фізичних осіб Орджонікідзевського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області зняти [PERSON] з реєстрації в квартири [ADDRESS] . Також відповідно до цього рішення суду встановлено, що у квартирі [ADDRESS] станом на 20.01.2007 зареєстрованим був [PERSON] та [PERSON] . Обставин того, що зазначена квартира є службовим житлом рішенням суду не встановлено. Рішення суду набрало законної сили 12.02.2007 (а.с.14). Згідно з відповіддю департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 11.03.2025 № С-049 зазначено, що [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2007 за № 2-890/2007 та внесено відповідні зміни до реєстру територіальної громади (а.с.13 звороті). Відповідно до довідки виданої департаментом з питань ветеранської політики Запорізької міської ради від 29.04.2025 № 12, виданої [PERSON] на дитину [PERSON] , [INFO] , в тому що йому встановлено статус члена сім`ї загиблого(померлого) Захисника України відповідно до п.5 ст.10 Закону України № Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту». [PERSON] має право на пільги відповідно до ст. 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії та соціального захисту», довідка дійсна до 29.06.2027 (а.с.15). Відповідно до довідки № 20 від 23.06.2025 виданої головним спеціалістом відділу житлово-комунального господарства та благоустрою районної адміністрації міської ради Л. Торжинської, [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , згідно з програмою «Приватизації державного житла» не брав участь у приватизації житла. Право на приватизацію житла не використано. Житлові чеки не використані (а.с.15 на звороті). [PERSON] в червні 2025 року в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] звернулася з заявою про оформлення приватизації до районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району відносно квартири [ADDRESS] , оскільки відсутні відомості про службовий статус цієї квартири (а.с.16-17). Зазначена заява [PERSON] була отримана районною адміністрацією Запорізької міської ради по Вознесенівському району 27.06.2025. За твердженням позивача, на час звернення з позовом до суду, її заява залишена без відповіді. Разом з тим, з відзиву відповідача-2 слідує, що районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району розглянула звернення [PERSON] щодо передачі у власність квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та надана відповідь від 02.07.2025 за № С-0568. Повідомлено заявника про те, що у зв`язку зі смертю головного квартиронаймача - [PERSON] , потрібно внести зміни до договору найму шляхом укладення нового договору найму на житлове приміщення (квартиру). Відмовлено в приватизації житла. Копії самої відповіді до відзиву не надано. Відповідно до технічного паспорту № ТІ01:5083-7922-0593-9880 від 20.09.2025 замовником є [PERSON] , квартира [ADDRESS] є однокімнатною, перебуває у власності територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Загальна площа 29,7 кв.м, житлова 20,3 кв. м, допоміжна - 8,7 кв.м, ідентифікатор об`єкта нерухомого майна 01.3513179.4983768.20231007.64.3994.84 (а.с.18-20). В якості органу опіки та піклування районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району щодо прав та інтересів малолітнього [PERSON] пояснень по справі не надала. Вирішуючи позовні вимоги суд враховує наступні вимоги закону. Як встановлено ч.ч. 1, 2 ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Крім того, як встановлено ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Як встановлено ст. 345 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 3 ст. 9 чинного Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК України), громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державно житлового фонду» ( в редакції чинній на час виникнення правовідносин) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст. 3 зазначеного Закону приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні які знаходиться державний житловий фонд, приватизація державного житлового фонд; здійснюється шляхом передачі квартир (будинків) у власність громадян на підставі рішення відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержанні заяви громадянина. Згідно пункту 1 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 р. за № 109/17404 (далі - Положення), Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (далі - Положення) визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. Відповідно до пункту 17 Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Крім того, пунктом 18 Положення встановлений перелік документів, які подаються до органу приватизації. Відповідно до п. 20 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового Фонду» є довідка з попередніх місць проживання (після 1992 року) щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території). Відповідно до пунктів 69, 72 розділу «IV Ордер на жиле приміщення» Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 р. № 470, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток № 7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. З аналізу вказаних правових норм випливає, що ордер не підлягає зберіганню у наймача квартири та є документом з обмеженим строком дії (30 днів), який лише дає право на вселення у квартиру. Як встановлено ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Такі випадки визначені в ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї. Аналогічну норму місить пункт 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396. Умовою для проведення приватизації житла є обов`язкове постійне проживання осіб у житлі, яке підлягає приватизації. При цьому пунктами 18, 19 цього Положення визначено порядок підтвердження факту постійного проживання особи в жилому приміщенні - у довідці про склад сім`ї, що подається особою в числі інших документів до органу приватизації, зазначаються члени сім`ї наймача, які водночас і прописані, і мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 15 ЖК України, до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад народних депутатів віднесено видача ордерів на жилі приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. За змістом статті 58 ЖК України ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення. Як зазначалося, то відповідно до пунктів 69, 70, 72 розділу IV Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 № 470, ордер на жиле приміщення видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово- експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Відповідно до статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктами 2 і 5 статті 2 цього Закону. Відповідно до пункту 17 Положення № 396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Відповідно до ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до пункту другого статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Також, представником відповідача-2 зазначалося про те, що позивача повідомлено про необхідність внесення змін до договору найму шляхом укладення нового договору найму на житлове приміщення (квартиру) на виконання вимог ст. 106 ЖК України. Стаття 106 ЖК України передбачає, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Правила, встановлені частиною першої цієї статті, не поширюються на жилі приміщення в будинках підприємств, установ, організацій найважливіших галузей економіки України (частина перша статті 114), крім випадків, коли наймач одержав жиле приміщення не у зв`язку з трудовими відносинами або коли наймодавець втратив право на його виселення, а також на приміщення в будинках колгоспів. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (стаття 61 ЖК України). Згідно ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Житлового кодексу України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. За змістом ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно ч. ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 106 ЖК України, у разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Таким чином, ч. ч. 1, 2 ст. 6 ЖК України прямо передбачено такий спосіб захисту прав та охоронюваних законом інтересів як визнання особи наймачем житлового приміщення замість померлого наймача, який був членом його сім`ї. Разом з тим, про відмову наймодавця у визнанні [PERSON] як члена сім`ї наймачем за договором найму відповідачем-2 не зазначалося. Законність проживання та реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON] , як сина головного квартиронаймача [PERSON] , у квартирі відповідачами не спростовувалася та визнається. У відзиві відповідача-2 зазначено про відмову у приватизації житла. Разом з тим, суду не було надано на дослідження змісту самої відповіді від 02.07.2025 № С-0568, а також доказів про її направлення та отримання позивачем. Тобто, представником відповідача-2 не зазначено конкретних підстав для відмови у приватизації житла малолітнім [PERSON] , який до того ж має статус члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника України. Також, представником відповідача-2 серед підстав для відмови у приватизації не зазначено того, що квартира має статус службового житла. Стаття 118 ЖК України передбачає, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Жилі приміщення, що надаються народним депутатам України на період їх роботи на постійній основі у Верховній Раді України, включаються до числа службових і виключаються з їх числа за рішенням Верховної Ради України за поданням Комісії Верховної Ради України з питань Регламенту, депутатської етики та забезпечення діяльності депутатів. Службовим житлом є службове жиле приміщення державної або комунальної форми власності (квартири в жилих будинках квартирного типу різної поверховості, житлові будинки садибного типу, кімнати у гуртожитках, номери у готелях та інше жиле приміщення, що відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам). Жиле приміщення комунальної форми власності включається до числа службових рішенням виконавчого органу місцевого самоврядування за місцезнаходженням приміщення на підставі договору між суб`єктом призначення та виконавчим органом місцевого самоврядування. Відповідно до частини другої статті 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (частина перша статті 122 ЖК України). Таким чином, відсутність затвердженого рішення сесії відповідного виконавчого органу місцевого самоврядування не дає права вважати житло службовим, навіть якщо у розрахунках визначено такі видатки чи облік. Суду не надано рішення відповідного органу про визнання квартири [ADDRESS] службовим житлом. Згідно відповіді МКП «Основаніє» зазначено про неможливість підготувати клопотання до Запорізької міської ради щодо виключення квартири з числа службових за відсутності відповідного рішення та ордеру. Таким чином, суд доходить висновку, що зазначена квартира не має статусу службового житла. Згідно з положеннями пункту 10 статті 8 у прив`язці до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, а тому посилання відповідача на те, що [PERSON] не має права на приватизацію згідно з приписами п. 17 та п. 18 Положення № 396, зокрема оскільки не надано ордеру, є безпідставним. Також, суд в цьому випадку, звертає увагу на те, що ордер не підлягав зберіганню у позивача, відповідальними за його збереження є відповідні органи. Тому, за таких обставин, обмеження права малолітнього [PERSON] є неприпустимим. Таким чином, дії відповідача порушують конституційне право на приватизацію житла у встановленому законом порядку. Згідно з правовою позицією Верховного Суду висловлені в постанові від 12 березня 2020 року у справі № 483/731/19 (провадження № 61-1845св20) Верховний Суд застосував такий спосіб захисту у справі про приватизацію квартири державного житлового фонду, як визнання безпідставною відмови органу приватизації передати у приватну власність квартиру державного житлового фонду з покладанням обов`язку на останнього оформити право власності на приміщення. При цьому у цій справі було зроблено правовий висновок, що не є належним способом захисту визнання права власності на квартиру. Тобто, суд не може визнати право власності, він може лише визнати безпідставною відмову і зобов`язати орган оформити цю приватизацію. Відповідно до правової позиції Верховного Суду висловлені в постанові від 08 червня 2022 року у справі № 202/3820/19 (провадження № 61-836св21) Верховний Суд вважав обґрунтованими вимоги про зобов`язання державного департаменту житлового господарства міської ради як органу приватизації державного житлового фонду провести приватизацію квартири. Тобто, був обраний спосіб захисту - зобов`язати провести приватизацію квартири. Про ефективність та належність визначеного позивачем способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчать висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №183/2859/16 (провадження № 61-10997св18), від 19 червня 2019 року у справі №338/347/16-ц (провадження № 61-24054св18), від 30 вересня 2020 року у справі №754/6918/18 (провадження № 61-13774св19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження №14-165цс18). Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду висловленою в постанові від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18) було визнано неправомірною відмову департаменту житлового господарства міської ради у приватизації і зобов`язано департамент провести приватизацію квартири. Тобто, судова практика передбачає такі способи захисту, які зводяться до визнання безпідставною відмови органу приватизації і зобов`язання органу приватизації здійснити приватизацію житла. Наведений у законодавстві перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним, розширеному тлумаченню не підлягає і вбачається, що на зазначену квартиру в даному випадку не розповсюджується. Відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України, батьки є законними представниками своїх малолітніх і неповнолітніх дітей. Позивач, яка діє в інтересах малолітнього, який мешкає у квартирі на законних підставах, законність проживання дитини не оспорюється, участі у приватизації [PERSON] не приймав, а відсутність ордеру чи його копії позбавляє його можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, тому, суд приходить до висновку, що останній має право на приватизацію житла, в якому він зареєстрований і мешкає, а відмова районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району в реалізації його права на приватизацію порушує права [PERSON] .. Оцінюючи в судовому засіданні докази, в їх сукупності, суд дійшов висновку, що [PERSON] набув право на приватизацію займаного житла відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. При цьому, суд вважає, що позовні вимоги щодо зобов`язання МКП «Основаніє» Запорізької міської ради виключити з обліку квартири [ADDRESS] як службової не підлягають задоволенню, оскільки такий статус житла не був встановлений під час судового розгляду справи. Враховуючи викладене, позов [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial