Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчий комітет Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Короткий зміст та обґрунтування позову [PERSON] являється матір`ю малолітніх дітей - доньки [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , батьком малолітніх дітей являється [PERSON] . На думку позивача, в судовому порядку [PERSON] має бути позбавлений батьківських прав у зв`язку з тим, що він засуджений за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини, є хронічним алкоголіком, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню спільних дітей, участі в його вихованні не приймає. Вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 грудня 2024 року у справі № 495/11203/24 [PERSON] , [INFO] , визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, та призначено йому покарання у виді громадських робітна строк 96 (дев`яносто шість) годин. У формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, встановлено умисел відповідача на злісне ухилення від сплати аліментів на утримання дітей, тобто умисного вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України. Відповідач перебуває на обліку у лікаря-нарколога та має синдром залежності внаслідок вживання алкоголю, тобто він є хронічним алкоголіком, наявні фактичні та правові підстави для позбавлення його батьківських прав на підставі п.4 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України. Відповідач не виконує свого конституційного обов`язку та обов`язків визначених ст.150 Сімейного кодексу України. Відповідач не піклується про фізичних і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку дітей до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичних розвиток як складову виховання, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, та взагалі не спілкується із дітьми, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для отримання ними освіти, що є свідченням того, що відповідач ухиляється від виховання дітей та свідомо нехтує своїми батьківським обов`язками. Вчасно не сплачує аліменти та не надає будь-яких грошових коштів взагалі на утримання дітей, не піклується про них та не спілкується з дітьми, не проводить з ними дозвілля тощо. Як встановлено судовим рішенням про розірвання шлюбу, сім`я, до якої входить також позивач та їх малолітні діти, сімейні відносини припинені, що свідчить про те, що відповідач не приймає участі у вихованні дітей. У зв`язку з тим, що відповідач всіляко ухилявся від виконання батьківських обов`язків по утриманню дітей, що є необхідним для їхнього розвитку, чим не виконував вимоги ст.ст.150 та 180 Сімейного кодексу України, ст.12 Закону України «Про охорону Дитинства», позивач звернулась до суду із позовними вимогами про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей до досягнення дітьми повноліття. Станом на 23 січня 2025 заборгованість по сплаті аліментів за вказаним судовим рішенням на утримання вказаних малолітніх дітей складає 64 711 гривень 65 копійок, що вбачається з листа Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 23 січня 2025 року №2493/21.3 та наданим з ним розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 23 січня 2025 року у виконавчому провадженні № 72837356. Відповідач в порушення вимог ст.ст.150,180 Сімейного кодексу України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» тривалий час не приймає участі у вихованні вказаних малолітніх дітей, та з метою його виховання, належного розвитку, забезпечення ліками, продуктами харчування, для проведення дозвілля з дитиною, взагалі не утримує її матеріально, що чітко вбачається із вищевказаних письмових доказів, в тому числі судового рішення, ухваленого в порядку КПК Украни. Згідно довідок Андріївської гімназії Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 10 лютого 2025 року №10,11 та характеристик вказаного закладу освіти на дітей відповідач, як батько контакту зі школою не підтримує, із вчителями не спілкується, шкільним життя дітей не цікавиться. В той же час, відповідач ніколи не звертався до органів опіки та піклування за місцем реєстрації місця проживання та за місцем фактичного мешкання дитини та суду з метою визначення форм його участі як батька у вихованні дітей, усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми, якщо такі б були. Дані обставини щодо невжиття батьком заходів щодо сприяння йому компетентними органами у визначенні способу виховання дітей тощо, свідчить, що він не цікавить життям власних дітей та не дбає про неї. Таким чином, всі вищенаведені обставини свідчать про нехтування відповідачем своїми обов`язками відносно дітей, що у відповідності до вимог ст.164 СК України та є безумовними підставами для позбавлення його батьківських прав. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.03.2025 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підтоговче судове засідання. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.07.2025 року підготовче судове засідання закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача надали на адресу суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечують. Представники третьої особи в судове засідання не зявився, повідомлявся, причини неявки суду не відомі. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся, причини неявки суду не відомі, будь-яких заяв або клопотань до суду не надходило. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.1, 2 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи зазначене, суд вважає можливим у даній цивільній справі ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.04.2021 року (справа №495/6197/20) був розірваний. Від шлюбу мають спільних дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №14, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №17, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.03.2012 року, актовий запис №05 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.09.2016 роу, актовий запис №728. В зв`язку з тим, що відповідач, як батько матеріальної допомоги на утримання спільних дітей не надав, позивач була змушена звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.08.2023 року, справа №495/2881/23 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей був задоволений. На виконання заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.08.2023 року, справа №495/2881/23 позивачу був наданий виконавчий лист на підставі якого державним виконавцем Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 22.09.2023 відкрито виконавче провадження [NUMBER]. Проте відповідач [PERSON] достовірно знаючи про встановлений судом обов`язок сплачувати аліменти, маючи умисел на злісне ухилення від сплати встановлених судовим рішенням коштів на утримання дітей (аліментів), ігноруючи дане рішення та ухиляючись від його виконання, будучи фізично здоровим, при цьому упродовж тривалого часу не вживаючи офіційних заходів щодо працевлаштування, умисно, протиправно порушуючи обов`язки батька передбачені ч.2 ст.51 Конституції України, ст.ст.180-183 СК України, всупереч вимогам ст.ст.18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 21.11.1989, відповідно до положень яких батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття, не сплачував встановлені судом кошти (аліменти) на утримання дітей. У звязку з чим, вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.12.2024 (справа №495/11203/24) [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1ст.164 КК України та призначено покарання у виді громадських робіт на строк 96 (дев`яносто шість) годин. Спільні діти зареєстровані та проживають разом з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами з реєструтериторіальної громади №2023/000880577 від 02.02.2023, №2023/000880561 від 02.02.2023, №2023/000880529 від 02.02.2023. Усі обов`язки щодо виховання та утримання дітей лягли на позивача, вона самостійно без участі відповідача займається вихованням та матеріальним утриманням дітей, як мати сумлінно виконує свої батьківські обов`язки, проявляє батьківську турботу, піклується про дітей, про їх фізичний розвиток та робить все, щоб діти розвивались духовно, фізично, створює належні житлово-побутові умови проживання та умови для розвитку їх природних здібностей, забезпечує продуктами харчуванням, медичним доглядом, одягом, взуттям та іншими речами необхідні для нормального розвитку дітей. В зв`язку з такою ситуацією, оскільки відповідач, як батько нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо дітей, позивач звернулась до суду з даним позовом та просить позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Як на підстави позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] позивач посилається на те, що [PERSON] засуджений за вчинення умисного кримінального правопорушення, пов`язаного з несплатою аліментів на утримання дітей, ухиляється від виконання своїх батьківськх обов`язків щодо малолітніх дітей та забезпечення здобуття ними повної загальної середньої освіти, крім того, відповідач перебуває на наркологічному обліку, страждає хронічним алкоголізмом, з 2016 перебуває під наглядом лікувальної установи та на підтвердження надає лист КНП «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» Білгород-Дністровської міської ради №861 від 06.12.2024; довідку КНП «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» Білгород-Дністровської міської ради №39; вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.12.2024. Службую у справах дітей Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області надано висновок, затверджений рішенням виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №41 від 23.04.2025 про доцільність позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Проте на думку суду, підстави, на які посилається позивач як на підстави для задоволення позовних вимог, не є достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітніх дітей, виходячи з наступного. Частиною 1 статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною 1 статті 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до часини 1 статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до пункту 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального усвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Згідно абзацу 2 пункту 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України ). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Відповідно до частин 3, 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України). Згідно частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 5 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною 1 статті 76, частинами 1, 2 статті 77, статтями 79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішення вказаної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України , всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (статті 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (стаття 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. При розгляді даної справи судом не встановлено та стороною позивача не надано належних та допустимих доказів того, що батько дітей [PERSON] є особливо неблагонадійний та спілкування з ним суперечить чи буде суперечити інтересам дітей. Докази, які надає позивач як на підставу для позбавлення батьківських прав, що відповідач страждає хронічним алкоголізмом, а саме: лист КНП «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» Білгород-Дністровської міської ради №861 від 06.12.2024 та довідка КНП «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» Білгород-Дністровської міської ради №39 не є належними доказами, оскільки якщо батьки є хронічними алкоголіками чи наркоманами, на підтвердження зазначеного обов`язково потрібне медичне підтвердження (висновки лікарів), яке додається до справи, поряд з іншими документами, щоб довести факт залежності перед судом. Також, суд зазначає, що незважаючи на посилання позивача на те, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по відношенню до дітей, проте будь-які матеріали щодо притягнення відповідача до кримінальної чи адміністративної відповідальності за статтею 184 КУпАП у звязку з невиконання обов`язків щодо виховання дітей, у звязку із неналежним поводженням щодо дітей, вчинення насильства по відношенню до них, в підтвердження зазначеного не складалися, не виносились попередження та поведінка відповідача не була предметом розгляду компетентних органів. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена пунктом 2 частиною 1 статті 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Суд зазначає, що не можуть бути беззаперечними доказами для позбавлення батьківських прав довідки з медичних та навчальних закладів, які були надані позивачем та які містять загальні фрази, оскільки вони не розкривають всіх аспектів та змісту такої складної категорії, як участь у вихованні дитини. До того ж, сам по собі факт несплати аліментів не може бути обставиною, яка може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року, справа № 466/9380/17. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. В свою чергу позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення батька по відношенню до дітей батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, чи винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього. Відповідно до ч.4, 5, 6 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд вивчивши зміст висновку служби у справах дітей Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, затверджений рішенням виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №41 від 23.04.2025, не погоджується з висновком щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав, та вважає, що зазначений висновок є неповним і необ`єктивним, оскільки при наданні такого висновку служба у справах дітей виходила виключно з тих відомостей, які були надані позивачем, яка зацікавлена у розгляді справи, без врахування позиції відповідача. Крім того, вказаний висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав відносно дітей. У вказаному висновку не наведено жодних даних намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення батька до дітей, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав [PERSON] має стати на користь інтересам дітей. Суд бере до уваги те, що висновок служби у справах дітей щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. Він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, несе виключно інформативний характер і має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 243/13192/19-ц вказав на відсутність підстав для позбавлення батька батьківських прав, оскільки він, в силу своїх можливостей, намагається піклуватися про дитину. Крім того, Верховний Суд в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі відсутні жодні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, також у справі відсутні докази, що діти насправді усвідомлюють наслідки позбавлення батьківських прав їх батька. При розгляді матеріалів справи, суд враховує вимоги частин 8, 9 статті 7 СК України про те, що регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Вирішуючи даний спір, суд також враховує, позбавлення батьківських прав відносно дітей за умов недостатності підстав для цього може становити порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Право на повагу до приватного і сімейного життя). Стаття 171 СК України закріплює, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Доцільно зазначити, що батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, матір та батько мають особливий зв`язок з дитиною, а тому недоліки у вихованні та недогляді дітей можуть мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Крім цього, суд вважає, що позбавлення батьківських прав не може бути єдиним способом захисту прав дітей, що врахує їх інтереси. Навпаки, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї та такий захист повинен полягати не тільки у здійснення формальних процедур, а повинен бути спрямованим на підтримку, допомогу та сприяння тим особам, які цього потребують та яких це стосується, в тому об`ємі та з такою тривалістю, як цього вимагають обставини, заради того, щоб не розривалися сімейні зв`язки, що позбавляють дитину її коріння, спорідненості з батьками, оскільки таке може вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Згідно з частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку щодо відсутності достатніх обставин, які б свідчили про необхідність застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу на нього як позбавлення батьківських прав. Суд вважає, що позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення батька по відношенню до них батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дітей. Висновок суду Таким чином, суд, виходячи із особливостей правовідносин, що склалися між сторонами, враховуючи обставини, на які посилається позивач як на підстави позову, дійшов висновку про те, що на данний час відсутні правові підстави для позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На думку суду, таке рішення буде сприяти інтересам, насамперед, і самих дітей, адже позбавлення біологічного батька права на будь-який зв`язок з дітьми, а останнього - права на батьківське піклування та виховання, є останнім зі всіх можливих заходів, який не може бути виправдано. Судові витрати Згідно частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у позові - на позивача.

Outcome: dismissed