Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

ТОВ «Коллект Центр» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договорами. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14 травня 2021 року між ТОВ «ФК "Інкасо Фінанс» та відповідачем укладено договір позики №3403310545-73928, за яким відповідач отримав кошти в розмірі 1500 грн. Також 05 квітня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та відповідачем укладено договір про надання фінансових послуг №2109524702641, за яким відповідач отримав в кредит суму в розмірі 3400 грн. Крім того, 18 вересня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем укладено договір позики №954457, за яким відповідач отримав в кредит суму в розмірі 2000 грн. Вказані договори укладено шляхом підписання електронними підписами. Надалі кредитори відступили право грошової вимоги до відповідача за вказаними договорами ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал», в свою чергу, відступило право грошової вимоги позивачу на підставі договорів факторингу. У зв`язку з тим, що відповідач не виконує умови взятих на себе зобов`язань, тобто не здійснює платежі для погашення існуючої заборгованості, позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути заборгованість за договором, а також судові витрати. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 01 жовтня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23 жовтня 2025 року за клопотанням представника позивача витребувано в АТ «Ощадбанк» інформацію щодо видачі [PERSON] банківської картки № [NUMBER] , а також виписку про рух коштів на вказаній картці за період з 05 квітня 2021 року по 21 травня 2021 року; та з 18 вересня 2021 по 25 вересня 2021 року. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. У встановлений судом строк відзиву на позовну заяву до суду не подала, жодних заяв чи клопотань не надіслала. Виходячи з приписів ст.ст. 43, 223, 280 ЦПК України суд постановив слухати справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши представника позивача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 14 травня 2021 року між ТОВ «ФК "Інкасо Фінанс» та відповідачем укладено договір позики №3403310545-73928 шляхом підписання його електронними підписами, відповідного до якого відповідач отримав кредит у сумі 1500,00 грн. зі сплатою процентів за користування коштами. Кредит надається строком на 14 діб (а.с. 10-22). Також 05 квітня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та відповідачем укладено договір про надання фінансових послуг №2109524702641, за яким відповідач отримав в кредит суму в розмірі 3400 грн. Кредит надається строком на 16 діб (а.с. 27-37). Крім того, 18 вересня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем укладено договір позики №954457, за яким відповідач отримав в кредит суму в розмірі 2000 грн. Кредит надається строком на 30 днів (а.с. 41-47). За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно достатті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205, 207 ЦК України). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Суд встановив, що договір між ТОВ «ФК "Інкасо Фінанс», ТОВ «Служба миттєвого кредитування», ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено в електронній формі. Особливості укладання договору позики в електронному вигляді визначеної Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що вищевказаний договір укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Сторони погодили, що договір укладений у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису та електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно із Законом України «Про електронну комерцію». Отже, вказаний правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі, а укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20 (провадження № 61-2303св21). Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в термін, передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ФК "Інкасо Фінанс», ТОВ «Служба миттєвого кредитування», ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» зобов`язання за вищезазначеним договором виконали у повному обсязі, а саме надали відповідачу грошові кошти у розмірі, передбаченому умовами договорів (а.с. 23-24, 38, 50-51, інформація з АТ «Державний ощадний банк України»). Порушуючи зазначені приписи законодавства та умови договору, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ " ФК "Інкасо Фінанс " за кредитним договором №3403310545-73928 (а.с. 25-26) заборгованість відповідача станом на 06.10.2021 становить 1906,00 грн. Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «Служба миттєвого кредитування» за кредитним договором №2109524702641 (а.с. 39-40) заборгованість відповідача становить 23256 грн., з яких: - 3400,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу (тіло); - 22576,00 грн. - сума заборгованості за відсотками. Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» за кредитним договором №954457 (а.с. 53-54) заборгованість відповідача становить 6320,00 грн., з яких: - 2000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу (тіло); - 4320,00 грн. - сума заборгованості за відсотками. 25 січня 2022 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердикт Капітал», укладено договір факторингу №25/01/2022/1, на підставі якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло прав вимоги до відповідача за договором №954457 (а.с. 94-105). 01 грудня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал», укладено договір факторингу №1-12, на підставі якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло прав вимоги до відповідача за договором №2109524702641 (а.с. 106-117). 06 жовтня 2021 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал», укладено договір №06-10/21 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, на підставі якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло прав вимоги до відповідача за договором №3403310545-73928 (а.с. 118-127). Згідно з зазначеними Договорами до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшло право вимоги до відповідача. Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ "Вердикт Капітал" за договором про надання споживчого кредиту №3403310545-73928 (а.с. 57) заборгованість відповідача становить 9277,00 грн., з яких: - 1500,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу (тіло); - 3652,75 грн. - сума заборгованості за відсотками на дату відступлення прав вимоги; - 4124,25 грн - нараховані відсотки за кредитним договором. Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ "Вердикт Капітал" за договором про надання споживчого кредиту №2109524702641 (а.с. 58) заборгованість відповідача становить 55853,50 грн., з яких: - 3400,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу (тіло); - 19856,00 грн. - сума заборгованості за відсотками на дату відступлення прав вимоги; - 32597,50 грн - нараховані відсотки за кредитним договором. Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ "Вердикт Капітал" за договором про надання споживчого кредиту №954457 (а.с. 59) заборгованість відповідача становить 6356,93 грн., з яких: - 2000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу (тіло); - 4320,00 грн. - сума заборгованості за відсотками на дату відступлення прав вимоги; - 4,93 грн - нараховані 3% річних за користування грошовими коштами у відповідності до ст. 625 ЦК України; - 32,00 грн. інфляційні збитки за користування грошовими коштами у відповідності до ст. 625 ЦК України. 10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до [PERSON] за договорами №2109524702641 та №954457 Товариству з обмеженою відповідальністю "Коллект Центр" згідно договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 (а.с. 76-93). 10 березня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до [PERSON] за договором №3403310545-73928 Товариству з обмеженою відповідальністю "Коллект Центр" згідно договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-03/2023/01 (а.с. 63-71). Згідно з зазначеними Договорами до ТОВ «Коллект Центр» перейшло право вимоги до відповідача. Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ "Коллект Центр" за договором кредиту №3403310545-73928 (а.с. 60) заборгованість відповідача становить 8977,00 грн., з яких: - 1500,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу (тіло); - 7477,00 грн. - сума заборгованості за відсотками. Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ "Коллект Центр" за договором кредиту №№2109524702641 (а.с. 61) заборгованість відповідача становить 53011,50 грн., з яких: - 3400,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу (тіло); - 49611,50 грн. - сума заборгованості за відсотками на дату розрахунку (03.09.2025); - 36024,36 грн.- заявлена до стягнення сума заборгованості за відсотками. Загальна заборгованість заявлена до стягнення за договором на 03.09.2025 складає 39424,36 грн. Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ "Коллект Центр" за договором кредиту №954457 (а.с. 62) заборгованість відповідача становить 6056,93 грн., з яких: - 2000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу (тіло); - 4020,00 грн. - сума заборгованості за відсотками; - 4,93 грн - нараховані 3% річних за користування грошовими коштами у відповідності до ст. 625 ЦК України; - 32,00 грн. інфляційні збитки за користування грошовими коштами у відповідності до ст. 625 ЦК України. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, до позивача перейшли всі права первинних кредиторів щодо вимог до відповідача за вказаними договорами. Відповідно до ст. 12 ч. 3, 4, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] не виконала зобов`язання за договором №3403310545-73928 від 14.05.2021 року, тому з неї на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором в розмірі 1500,00 грн. (тіло кредиту). Що стосується розміру нарахованих відсотків за користування кредитними коштами за кредитними договорами, суд зазначає наступне. Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. За умовами договору позики №3403310545-73928 від 14.05.2021 року сторони встановили строк кредитування 14 діб, тобто до 28.05.2021 року (включно). Крім того, при підписанні відповідачем договору, додатку № 1 до кредитного договору, графіку платежів було погоджено між Товариством та відповідачем строк кредитування 14 днів. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом (а саме відповідно до п. 3.19 та 4.п. 1.2 звернення (клопотання) про продовження строку користування кредитними коштами поза межами строку встановленого п. 2.3 договору) та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять. Таким чином, розмір відсотків відповідно до умов договору становить 409,5 грн. за період з 14.05.2021 року по 28.05.2021 року, виходячи з розрахунку: 1500 грн (тіло кредиту) х 1,95% (відсоткова ставка) х 14 днів (строк кредиту). Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі. Відтак, наданий позивачем витяг з реєстру боржників до договору факторингу не може вважатися належним доказом наявності такої заборгованості. Враховуючи ту обставину, що суду не надано доказів того, що [PERSON] повернула кредитні кошти в повному обсязі, отримані нею на підставі договору позики №4833282 від 04.11.2021 року, суд приходить до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за нарахованими відсотками в розмірі 409,5 грн. Суд звертає увагу на те, що пролонгація строку кредиту є недоведеною, виходячи з наступного. Відповідно до договору позики №3403310545-73928 від 14.05.2021 року сторони домовились, що у випадку настання визначених п.п. 4.1.2 цього договору обставин, заборгованість за цим договором може бути врегульована при відсутності у позичальника непогашеної заборгованості передбаченої п. п. 3.11.1 та п.п. 3.11.2 цього договору у випадку внесення позичальником плати, згідно з п.п. 3.1-3.4 тарифів товариства, за користування коштами поза межами строку встановленого п.п. 2.3 цього договору та за умови задоволення (акцептування) товариством звернення (клопотання) позичальника про врегулювання заборгованості, яке відбувається шляхом прийняття товариством від позичальника вказаної оплати. За п. 4.1.2 договору позичальник має право порушувати перед кредитором питання про продовження строку користування кредитними коштами поза межами строку встановленого п. п. 2.3 договору шляхом направлення позикодавцю відповідного звернення (клопотання) через особистий кабінет користувача. Як вбачається з матеріалів справи належних та допустимих доказів пролонгації договору позики №3403310545-73928 від 14.05.2021 року матеріали справи не містять, оскільки така пролонгація за умовами договору мала здійснюватися шляхом внесення плати за користування коштами та направлення звернення (клопотання) позикодавцю, та погодження останнім пропозиції позичальника про це. Відповідно до розрахунку заборгованості, що наданий позивачем, позичальник у період з дати укладення договору від 14.05.2021 року по 28.05.2021 року, не здійснив оплату всієї суми нарахованих процентів. Відтак, посилання на умови договору щодо автопролонгації строку кредиту без згоди відповідача, у випадку наявності у позичальника на дату закінчення строку кредиту заборгованості, є безпідставним. Частиною восьмою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачиться на користь споживача. Виходячи з викладеного, встановивши погодження між сторонами умов (пункту 3.19 та 4.1.2 ) про продовження строку користування кредитом за згодою позичальника, яку має право погодити позикодавець; приймаючи до уваги нечіткість умов пункту 3.19 та 4.1.2 про пролонгацію строку кредитування без згоди позичальника; враховуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», - суд дійшов висновку про недоведеність факту продовження строку кредитування понад 14 днів, який було визначено у пункті 2.3 договору позики №3403310545-73928 від 14.05.2021 року. У зв`язку з цим, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом за межами строку кредитування відсутні. З огляду на те, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором щодо повернення коштів та сплати відсотків, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача за договором позики №3403310545-73928 від 14.05.2021 заборгованість по відсотках у розмірі 409,5 грн. За договором №2109524702641 від 05.04.2021 сторони встановили граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору) 1 рік (п. 1.9 договору). З розрахунків заборгованості суд встановив, що відсотки за користування кредитними коштами нараховувались в межах річного строку. З урахуванням принципу розумності, співмірності і пропорційності позивач просив стягнути заборгованість зі сплати відсотків за користування коштами у сумі 36024,36 грн., а не нараховані ним 49611,50 грн. Тому з огляду на те, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором №2109524702641 від 05.04.2021 щодо повернення кредитних коштів у сумі 3400 грн. та сплати відсотків за користування коштами у сумі 36024,36 грн., суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, та стягнення з відповідача за вказаним договором загалом 39424,36 грн. Також суд приходить до висновку про те, що [PERSON] не виконала зобов`язання за договором №954457 від 18.09.2021 року, тому з неї на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором в розмірі 2000,00 грн. (тіло кредиту). Що стосується розміру нарахованих відсотків за користування кредитними коштами за кредитними договорами, суд зазначає, що стороною позивача не доведено підстав для позастрокового нарахування відсотків за користування коштами. Так, за умовами договору позики №954457 від 18.09.2021 року сторони встановили строк кредитування 30 діб. Крім того, при підписанні відповідачем договору, додатку № 1 до кредитного договору, графіку платежів було погоджено між Товариством та відповідачем строк кредитування 30 днів. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять. В п. 2.3 договору вказано, що відсоткова ставка за перший день користування позикою 29,71%, знижена відсоткова ставка з другого дня користування позикою до дня повернення позики 0,01%, процентна ставка за понадстрокове користування позикою (не застосовується у період карантину) 2,70%. В Україні карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, діяв з 11 березня 2020 року до 30 червня 2023 року. В розрахунку заборгованості (а.с. 53-55) ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відсотки 2,70% (по 40 грн щодня) нараховано за період з 19 жовтня 2021 року до 25 січня 2022 року, тобто в період дії карантину, що суперечить п. 2.3. договору. Таким чином, суд приходить до висновку, що розмір відсотків відповідно до умов договору становить 600 грн. та складається з: - 594,2 грн, що є сумою заборгованості за період за 18.09.2021 року, виходячи з розрахунку: 2000 грн (тіло кредиту) х 29,71% (відсоткова ставка за перший день користування позикою) х 1 день (строк кредиту). - 5,8 грн, що є сумою заборгованості за період з 19.09.2021 року по 18.10.2021 року, виходячи з розрахунку: 2000 грн (тіло кредиту) х 0,01% (відсоткова ставка з другого дня користування позикою) х 29 днів (строк кредиту). Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі. Відтак, наданий позивачем витяг з реєстру боржників до договору факторингу не може вважатися належним доказом наявності такої заборгованості. Враховуючи ту обставину, що суду не надано доказів того, що [PERSON] повернула кредитні кошти в повному обсязі, отримані нею на підставі договору позики №954457 від 18.09.2021, суд приходить до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за нарахованими відсотками в розмірі 600 грн. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5ЦК України). Отже, устатті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14- 16цс18), у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення, виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 рокув Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія неодноразово продовжувалася. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь за договором №954457 3 відсотків річних в розмірі 4,93 грн., нарахованих за період з 25.01.2022 по 23.02.2022 включно, та інфляційних збитків, нарахованих за період за 02.2022 в розмірі 32,00 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором, який приєднаний до матеріалів справи (а.с. 59). Із вказаного слідує, що позивачем не здійснювалося нарахування 3 відсотків річних та інфляційних збитків в період дії воєнного стану. А відтак, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних збитків підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивачем при подачі позову до суду сплачено мінімальний розмір судового збору за позов майнового характеру, і позов задоволено частково, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення даних судових витрат з відповідача. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3ст. 141 ЦПК України). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно з ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 3-ч. 6 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що ТОВ "Коллект Центр" понесені судові витрати на професійну правничу допомогу. Так, з матеріалів справи вбачається, що 01 липня 2024 року між ТОВ "Коллект Центр" адвокатським об`єднанням "Лігал Ассістанс" було укладено договір про надання правової допомоги (а.с. 135-139). Згідно з вказаним договором адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором. В договорі сторони встановили, що вартість послуг виконавця зазначається сторонами в заявці на надання юридичної допомоги. Отже, правову допомогу ТОВ "Коллект Центр" надавало адвокатське об`єднання "Лігал Ассістанс". Позивач подав до суду договір про надання правової допомоги 01 липня 2024 року, заявку на надання юридичної допомоги №253 від 01.08.2025 (а.с. 140), витяг з акту №13 про надання правової допомоги від 31.08.2025 (а.с. 141). В позовній заяві позивач просив стягнути судові витрати - 16000 грн. витрат на правничу допомогу. Підтвердження понесених ТОВ "Коллект Центр" витрат на професійну правничу допомогу представником не надано. Адвокатським об`єднанням у витязі з Акту №13 про надання юридичної допомоги від 31.08.2025 складено перелік послуг, що входять до складу правової допомоги (а.с. 141). Так, виконавцем виконано такі роботи, витрачено час та визначено розмір гонорару щодо стягнення боргу з [PERSON] надання усної консультації 2 години, 4000 грн., складання позовної заяви - 4 години, 12000 грн. Всього 6 годин, 16000 грн. Суд приходить до висновку, що адвокатське об`єднання виконувало роботи, описані витягу з акту про надання правової допомоги від 31.08.2025. Згідно зі ст.ст.133,137 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», судові витрати на професійну правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Оформленими у встановленому законом порядку документами, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги є квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки. Згідно з п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. У постанові від 12 травня 2020 року по справі № 904/4507/18, на яку, зокрема посилався представник позивача, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Суд звертає увагу, що дана справа є типовою та нескладною, а розгляд самої справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження, тому у суду виникають сумніви щодо часу витраченого представником на надання правової допомоги згідно вказаної вартості. Суд враховує вважає, що по даній категорії справ 2 години на надання усної консультації, та 4 години на складання позовної заяви є значно завищеним та неспівмірним з наданими послугами. На думку суду, такий розмір витрат часу адвоката не є достатньо обґрунтованим та пропорційним до предмета спору. Суд не вважає за необхідне в даній цивільній справі стягувати повною мірою заявлені витрати. Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, вказані вище, складність та категорію справи, а також практику Верховного Суду щодо стягнення витрат на правничу допомогу в цілому, суд вважає розмір витрат позивача завищеним, тому до стягнення підлягають такі витрати у розмірі 3000,00 грн., що і буде становити співмірні і розумні витрати позивача на професійну правничу допомогу у цій справі. З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 5422,40 грн. (на професійну правничу допомогу - 3000,00 грн., витрати на сплату судового збору 2422,40 грн.). На підставі викладеного вище,

Outcome: partial