Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

У жовтні 2025 року позивач звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 25 травня 2017 року між ним та [PERSON] рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області у справі № 724/415/17 було розірвано шлюб. З відповідачкою у них наявні спільні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вказує, що неповнолітні діти проживають разом із ним та перебувають на його утриманні. [PERSON] жодної допомоги дітям не надає. Підтримуючи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь аліменти для утримання спільних дітей [PERSON] та [PERSON] , в розмірі 1/3 частини від всіх видів її доходів (заробітку) щомісяця, починаючи з дня звернення в суду до повноліття дітей. 20.11.2025 року на адресу суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, в якій просить суд стягнути аліменти та залишити малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на його проживанні та самостійному вихованні. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2025 року прийнято до розгляду заяву позивача [PERSON] про уточнення позовних вимог у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, продовжено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено справу до розгляду в підготовче засідання. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному порядку у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить залишити дітей проживати разом із ним на його самостійному вихованні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву в якій просить розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги визнає та погоджується на залишення двох дітей проживати разом з батьком на його самостійному вихованні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] , серії [NUMBER] . Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 травня 2017 року у цивільній справі № 724/415/17, яке набрало законної сили 20.06.2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано 20 грудня 2012 року Виконавчим комітетом Каплівської сільської ради Хотинського району Чернівецької області, актовий запис № 03 - було розірвано. Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Хотинської міської ради Дністровського району Чернівецької області № 259 від 05.06.2025 р., встановлено, що [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрований в [ADDRESS] . До складу його сім`ї входять: донька - [PERSON] , [INFO] , та син - [PERSON] , [INFO] . Згідно висновку акту обстеження № 3407 від 19.11.2025 року, комісією встановлено, що громадянин [PERSON] , 1981 р.н. дійсно проживає за адресою [ADDRESS] , разом зі своїми неповнолітніми дітьми: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У письмових поясненнях свідок [PERSON] підтвердив той факт, що малолітні діти: [PERSON] та [PERSON] проживають разом з батьком [PERSON] по [ADDRESS] , який самостійно займається вихованням дітей та утримує їх. Мати дітей [PERSON] повністю усунулася від виховання дітей, більше трьох років про них не дбає та майже не спілкується, оскільки більше часу проживає в м. Чернівці. У письмових поясненнях свідок [PERSON] підтвердив той факт, що діти: [PERSON] та [PERSON] проживають разом з батьком [PERSON] по [ADDRESS] , який самостійно виховує і утримує їх. Мати - [PERSON] взагалі не приїжджає до дітей. Вона майже три роки живе у м. Чернівці, створила другу сім`ю та проживає у цивільному шлюбі. Згідно листа Хотинської міської ради Дністровського району Чернівецької області № 02-13-6-2050 від 22.12.2025 року, вбачається, що мати - [PERSON] не заперечує щодо проживання дітей з батьком. Діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані та проживають разом з батьком. Крім того, у письмових заявах діти [PERSON] та [PERSON] просили суд залишити їх проживати з батьком [PERSON] . Зазначили, що з мамою не спілкуються, оскільки вона проживає у Чернівцях та у них напружені відносини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13), у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Водночас, визначення місця проживання дітей з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дітьми, оскільки мати має по відношенню до дитини такі ж особисті немайнові права і обов`язки як і батько, і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною. На момент розгляду справи спір між батьками щодо місця проживання дітей відсутній, окремому вирішенню з залученням до участі у справі органу опіки і піклування він не підлягає. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також взявши до уваги позицію матері, яка вказує, що погоджується на залишення двох дітей проживати разом з батьком, суд дійшов висновку, що залишення дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживати разом з батьком [PERSON] на його самостійному вихованні буде відповідати найкращим інтересам дітей. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 23 вiд 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості мiж батьками про сплату аліментів на дитину отримує аліменти той iз них, з ким дитина проживає та знаходиться на утриманні. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці доходу матері або батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно вiд того, чи перебувають вони у шлюбі мiж собою. Розірвання шлюбу мiж батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав i не звільняє від обов`язків щодо дитини. Вiдповiдно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необxiдним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч.1 ст.191 СК України). Згідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ч.1, 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні аліментів суд, враховуючи вище вказані норми чинного законодавства, а також положення ст.180 СК України про те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Так, судом встановлено, що відповідач перебуває у працездатному віці, договори про сплату аліментів та про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно між сторонами не укладалися, інформації щодо стягнень по іншим аліментним зобов`язанням відповідача, сторонами до суду не надавалося. Також, приймаючи до уваги матеріальне положення дітей, які потребують матеріальної допомоги, матеріальне становище відповідача та обставини, що мають істотне значення, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів, стягуваних з відповідача на утримання дітей на користь позивача у розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з моменту подачі заяви до суду та до досягнення дітьми повноліття. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, рішення підлягає до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи все вище наведене, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів вважає, що позовну заяву слід задовольнити у повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі задоволення позову на відповідача. Позивачем за подання до суду заяви про залишення місця проживання дітей сплачено судовий збір у розмірі 605,60 грн. Крім цього, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Оскільки позивач звільняється від сплати судового збору у відповідності до п.3 ч. 1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», а тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved