Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

01.09.2025 року заявник [PERSON] звернулася через систему "Електронний суд" до суду з заявою та просить постановити рішення, яким встановити юридичний факт самостійного виховання та утримання нею неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 29 жовтня 2011 року вона перебувала у шлюбі із [PERSON] та під час перебування у шлюбі у них народилася дитина [PERSON] , [INFO] . 01 серпня 2016 року шлюб між ними було розірвано та донька залишилася проживати з нею. Батько дитини перебуває за межами України та доньку вона виховує та утримує самостійно. У 2011 році вона закінчила Обласну комунальну установу «Білгород-Дністровське медичне училище» за спеціальністю «Лікувальна справа» і здобула кваліфікацію фельдшера, отримавши диплом. 06 квітня 2011 року її взято на військовий облік із присвоєнням військового звання сержант. Таким чином для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації їй необхідно у судовому порядку встановити факт самостійного виховання та утримання дитини, Ухвалою судді від 10.09.2025 року було відкрито провадження по справі та ухвалою суду від 07.11.2025 року задоволено клопотання заявниці про витребування доказів. 20.11.2025 року на адресу суду надійшов лист начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України Власова Є. за вих.№19/91863-25 від 19.11.2025 року, в якому повідомлено, що для забезпечення виконання ухвали суду необхідно повідомити відомості про громадянство особи вказаної в ухвалі та зазначення строку, з 08.11.2017 року. 24.11.2025 року від [INFO] надійшла витребувана судом інформація. Ухвалою суду від 05.12.2025 року повторно витребувано від Державної прикордонної служби України інформацію з зазначенням громадянства особи. 18.12.2025 року витребувана судом інформація надійшла на електрону пошту суду. Учасники по справі в судове засідання не з`явилися. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала 07.11.2025 року заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутності. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З наданих заявником [PERSON] письмових доказів, судом встановлено, що заявниця перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 29.10.2011 року, від якого народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 20.12.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №346 (а.с.9). Батьками дитини [PERSON] , в свідоцтві про народження зазначені в графі «Батько» - [PERSON] , в графі «Мати» - [PERSON] . Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 01.08.2016 року (справа № 497/1124/16-ц) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили (а.с.11). В мотивувальній частині рішення зазначено, що спільна дочка сторін [PERSON] проживає з відповідачем [PERSON] , що також підтверджується ухвалою суду від 06.10.2026 року по справі №497/1885/16-ц, якою виправлено помилку в рішенні суду від 01.08.2026 року, а саме рік народження дочки виправлено з 2011 року на 2012 рік (а.с.12). Так, [PERSON] директором та класним керівником Опорного закладу освіти «Болградський ліцей» Болградської міської ради Одеської області видано характеристику, з якої встановлено, що вона навчається в 7-В класі, зарекомендувала себе як старанна, дисциплінована, працелюбна учениця. [PERSON] виховується мамою, яка дуже відповідально ставиться до виховання та навчання дитини. Мати завжди підтримує тісний зв`язок зі школою, класним керівником, постійно відвідує батьківські збори та шкільні заходи. Батько участі в шкільному житті дівчинки не приймає (а.с.13). Судом також досліджено акт обстеження умов проживання від 28.07.2025 року, складений начальником служби у справах дітей Болградської міської ради Мохначевою М.М., в якому зазначено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , з матір`ю [PERSON] , для дитини створені всі умови для навчання, батько дитини проживає за межами України та там створив нову сім`ю (а.с.16). З довідки в.о.начальника Болградського відділу ДВС Сафта Н.Г. за вих.№40-32/28092 від 26.08.2025 року встановлено, що до Болградського відділу державної виконавчої служби у Болградському районі виконавчий лист про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини на примусове виконання не надходив та на виконанні не перебуває (а.с.17). З витребуваної судом інформації наданої Т.в.о.начальника [INFO] [PERSON] за вих.№1275/9163 від 21.11.2025 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] стоїть на обліку в [INFO] та значиться як порушник військового обліку (а.с.29). Окрім цього встановлено, що [PERSON] 14 серпня 2021 року виїхав за межі України та до цього часу на територію України не повернувся, інформація надана Головним центром обробки Спеціальної інформації Державної прикордонної служби України за №19/99502-25 від 18.12.2025 року за період з 08.11.2027 року по 18.12.2025 року (станом на 09:05). З інформації вбачається, що [PERSON] починаючи з 15.12.2017 року регулярно виїжджає за межі України та більше часу перебуває за кордоном ніж на території України (а.с.32-33). Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини встановленні ст. 150 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до частин 1 - 5 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (ч.1-2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Як вбачається з довідки адміністратора сектору з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру надання адміністративних послуг Болградської міської ради Одеської області за вих.№1023 від 28.07.2025 року, виданої на ім`я [PERSON] , разом з нею за адресою: [ADDRESS] зареєстрована дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Заявниця [PERSON] працює в КНП «ООЦЕМД і МК» ООР» на посаді парамедика СП «Ізмаїльська СЕ (Ш) МД» з 01.11.2019 року по теперішній час, тобто вона є медичним працівником та може підлягати мобілізації (а.с.22). Окрім цього відносно [PERSON] [INFO] 29 серпня 2025 року вже складався протокол про адміністративне правопорушення №3410 за нібито порушення ст.1 п.10 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» за ч.3 ст.210 КУпАП, відповідно до протоколу вона в умовах особливого періоду, будучи військовозобов`язаною у передбачений законом строк не уточнила облікові дані протягом 60 днів (а.с.23). Частиною 1 ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, у порядку, зокрема, окремого провадження (п.3 ч.2 ст. 19 ЦПК України). Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч.7 ст. 19 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 1 статті 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до роз`яснень, наданих у постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам, при розгляді справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, слід мати на увазі, що згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Статтею 315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з ч.ч.1,2 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, серед іншого, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку може бути встановлений факт перебування фізичної особи на утриманні. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Звертаючись до суду з зазначеною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник зазначив, що факт самостійного виховання та утримання нею малолітньої дитини має для неї юридичне значення та необхідний їй для забезпечення захисту прав та інтересів її малолітньої дочки та враховуючи зміни в законодавстві щодо мобілізаційного періоду. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років за рішенням суду. Згідно з Переліком документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що є додатком №5 до відповідного «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Отже, виходячи з положень Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16.05.2024 року № 560, підтвердженням самостійного виховання та утримання особою дитини є рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Тобто, за наявності умов факту самостійного виховання та утримання дитини одним з батьків, суд може встановити відповідний факт, що впливає на права особи, як військовозобов`язаного. За наслідком чого, судом встановлено, що встановлення заявленого факту, має для заявника юридичне значення, а саме: для реалізації заявником права для вирішення питання щодо захисту прав та інтересів дитини. При визначені юрисдикції та можливості розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства в окремому провадженні, суд вважає за необхідне зазначити про наступне. Зокрема, як вбачається із поданих заявником пояснень, метою звернення заявника в даній справі з вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення, є обставини, які виникли внаслідок прийняття Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, який передбачає необхідність надання особою на підтвердження факту самостійного виховання і утримання нею малолітньої дитини, рішення суду про встановлення цього факту самостійного виховання дитини, як документа на підтвердження у особи підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». При цьому, предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту, який породжує у заявника можливість підтвердити свої права за п.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ, у порядку, передбаченому Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16.05.2024 року № 560. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, повноваження суб`єктів владних повноважень, визначені Конституцією та законами України. При здійсненні своїх владних управлінських функцій відповідно до законодавства вони діють на підставі та в межах наданих їм повноважень, у тому числі й щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Такі повноваження щодо встановлення того чи іншого факту мають бути чітко визначені у відповідних нормативно-правових актах. Встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідним суб`єктом владних повноважень виключає повноваження суду щодо встановлення такого факту в судовому порядку. Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений в позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції. Враховуючи, що у зазначених правовідносинах відсутній будь-який орган влади, до повноважень якого належить встановлення факту самостійного виховання та/або утримання дитини, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, факту самостійного виховання та/або утримання дитини, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 та частини другої статті 315 ЦПК України. З огляду на вищевикладене, оскільки для підтвердження у особи права на оформлення відстрочки від призову на підставі положень п.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ, є необхідним надання належних документів, передбачених Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16.05.2024 року № 560, а саме: надання особою рішення про встановлення відповідного факту, а чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження, що в свою чергу обумовлено також тим, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, перелік яких не є вичерпним, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 року в справі № 560/17953/21, суд вважає що заявлена заявником вимога підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства за правилами окремого провадження. Окрім того, суд вважає, що наведені вище норми законодавства свідчать про те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком своєї малолітньої дитини, не суперечить Закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, та має для заявника юридичне значення, а тому не існує перешкоди щодо встановлення судом факту, який має юридичне значення - факту самостійного виховання та утримання матір`ю своєї малолітньої дитини. З огляду на викладене вище, судом, з досліджених в сукупності письмових доказів, які в порядку ст.ст. 77,78 ЦПК України, є належними та допустимими, встановлено, що заявник [PERSON] , яка є матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , самостійно її утримує та виховує, яка перебуває на її (заявника) утриманні, дослідженими судом доказами також встановлено, що батько дитини [PERSON] проживає окремо від дочки, участі у її вихованні та утриманні не приймає, що, в свою чергу, також підтверджує факт здійснення заявником самостійного виховання малолітньої дочки та її перебування на повному утриманні матері, при цьому, з урахуванням викладеного вище, та враховуючи мету встановлення зазначеного юридичного факту для заявника, документом, що підтверджує зазначену обставину - факт самостійного виховання малолітньої дитини одним з батьків, - може бути рішення суду. При цьому, зазначений юридичний факт породжує для заявника та її малолітньої дочки юридичні наслідки, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення, та, крім того, встановлення даного факту необхідно заявнику з метою захисту прав та інтересів дитини, а також своїх прав та інтересів, як матері, що самостійно займається вихованням та утриманням дитини, на підставі чого суд приходить до висновку про доведеність і обґрунтованість заяви, та, відповідно, наявності визначених законом підстав для її задоволення. Відповідно до ч.7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом, у зв`язку з чим понесені заявником судові витрати, що складаються з судового збору, - вважати по фактично понесеним останнім.

Outcome: approved