Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

у жовтні 2025 року ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 35800 грн. та судового збору. Обґрунтовано позов, зокрема, тим, що 04.04.2024 між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] укладено кредитний договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту по продукту «NewShort» № 1418519, відповідно до умов якого Товариство надало відповідачу грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі 4000 грн., а відповідач зобов`язалась повернути кредит, сплатити проценти та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі. Відповідач не виконала умови кредитного договору. 28.11.2024 року ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» уклали договір факторингу № 28112024. Згідно вищевказаного договору та закону ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «Селфі Кредит», включно і до відповідача за договором № 1418519 від 04.04.2024 року. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 1418519 від 04.04.2024 в розмірі 35800 грн. 84 коп., з яких: 4000 грн. заборгованість за тілом кредиту; 23800 грн. заборгованість за процентами; 8000 грн. заборгованість за штрафом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 жовтня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. 17.11.2025 відповідач подала письмовий відзив на позовну заяву в якому просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач повинен був проводити розрахунок з 22.04.2024 року за денною ставкою до 1,5%, а після 20.08.2024 року відсоток по кредиту не повинен перебільшувати 1% у день. Вважає, що відступлення права вимоги на користь особи, яка не є фінансовою установою і не має ліцензії, суперечить вимогам частини 3 статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України. А в період воєнного стану штраф у розмірі 8000 грн. стягненню не підлягає. Також вказує, що відсутні первинні документи про перерахування їй коштів. Не погоджується із витратами позивача на правову допомогу. 05.12.2025 представник позивача надав письмові пояснення у справі в яких зазначив, що відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківською таємницею є - інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку. Відсутність у матеріалах справи виписок з особових рахунків абсолютно не свідчить про відсутність у Відповідача заборгованості. У частині щодо виписок, слід зауважити, що виписка по картковому рахунку справді може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту та відсотками, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами. Враховуючий умови кредитного договору №1418519 від 04.04.2024 року, а саме згідно п. 2.1. Кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок Споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача № [NUMBER] . Зазначив, що позиція відповідача, що позивач має надати суду первинні бухгалтерські документи є помилковою, оскільки Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 встановлює основні вимоги щодо організації бухгалтерського обліку в банках України, а позивач не є банком України, отже на нього дія Положення не розповсюджується, виписки по особовим рахункам клієнтів не формуються. Нарахування відсотків за користування кредитними коштами здійснювалося у відповідності до умов укладеного договору кредиту, умови якого є чіткими та зрозумілими. Вказує, що нарахування штрафних санкцій передбачені кредитним договір, який був підписаний відповідачем. Вказав про наявність підтверджуючих документів, які надавали право первісному кредитору нараховувати відсотки за користування кредитними коштами та інші платежі та на підтвердження додав копію Витягу із Державного реєстру фінансових установ про те що ТОВ «Селфі Кредит» може надавати кошти та банківські метали у кредит, а також надав копію свідоцтва про реєстрацію ТОВ «Селфі Кредит» фінансовою установою. Крім того представник позивача вказав, що витрати позивача на правничу допомогу є розумними та доведеними. 15.12.2025 відповідач надіслала письмові заперечення на пояснення у справі, в яких просила позов задовольнити частково, оскільки умова договору про встановлення відсоткової ставки 2,5% на день є несправедливою, порушує принцип добросовісності та створює істотний дисбаланс, що завдає шкоди позичальнику. Всі нарахування зроблені з 24.02.2022 підлягають списанню кредитодавцем, тому неустойка у розмірі 8000 грн. не підлягає стягненню. Крім того в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують факт звернення позичальника про дострокове повернення суми заборгованості. Просила зменшити розмір витрат на професійну допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог. Просила позов задовольнити частково. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 04.04.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» та [PERSON] укладено Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту по продукту «NewShort» №1418519(надалі кредитний договір), відповідно до умов якого Товариство надало Відповідачу грошові кошти у розмірі 4000 грн., а Відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку та строки, визначені Договором. Згідно п. 7.3 кредитного договору, Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронними підписами Сторін та діє протягом строку, вказаного в п.1.3. Договору (включно), а у випадку, якщо після закінчення вказаного строку, за Договором будуть наявні невиконані грошові зобов`язання, Договір продовжує діяти до повного виконання Споживачем зобов`язань за ним. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало Відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначений умовами кредитного договору, що підтверджується листом АТ «Універсал Банк», що 04.04.2024 року кошти у сумі 4000 грн. були зараховані на банківську картку, яка належить [PERSON] 28.11.2024 року ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», уклали Договір факторингу № 28112024. Згідно вищевказаного Договору, та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Селфі Кредит», включно і до [PERSON] за кредитним договором №1418519 від 04.04.2024 року термін повернення кредиту у повному обсязі настав, а заборгованість за кредитним договором у встановлений строк не була погашена, у зв`язку з чим ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» вимушене звернутись із даним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у судовому порядку з метою захисту та поновлення порушених прав, а саме повернення кредитних коштів, відсотків та штрафу у зв`язку із неналежним виконанням позичальником зобов`язання за кредитним договором. Станом на дату подання позову заборгованість Відповідача перед Позивачем становить 35800 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту 4000 грн.; заборгованість за процентами 23800 грн.; заборгованість за штрафом 8000 грн. З огляду на те, що відповідачем не надано іншого розрахунку заборгованості чи відомості про відсутність такої, суд, приймає вказаний розрахунок позивача, як належний та допустимий доказ. За змістом ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ст. ст. 526,530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.2 ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. До відносин за кредитним договором застосовуються положення цього кодексу, що регулюють договір позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зважаючи на те, що доказів повернення боргу відповідачем не надано, як і не надано будь-яких інших доказів у підтвердження відсутності обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за тілом кредиту 4000 грн. та заборгованість за процентами 23800 грн., підлягають задоволенню. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обовязку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який було затверджено Законом України 2102-IX від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першоїстатті 106 Конституції України,Закону України «Про правовий режим воєнного стану`введено воєнний стан строком на 30 діб, строк дії якого неодноразово продовжувався та діє на даний час. Отже, стягнення заборгованості за штрафом в розмірі 8000 грн. за кредитним договором № 1418519 від 04.04.2024 року в період дії воєнного стану не відповідає вимогам Закону, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевказані обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню в розмірі 27800 грн., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту 4000 грн. та заборгованість за процентами 23800 грн. Враховуючи вище викладене, суд вважає заперечення викладені відповідачем у відзиві на позов є необґрунтованими, оскільки первинний кредитор мав право нараховувати відсотки за користування кредитними коштами та інші платежі, що підтверджується копією Витягу із Державного реєстру фінансових установ про те що ТОВ «Селфі Кредит» може надавати кошти та банківські метали у кредит та копію свідоцтва про реєстрацію ТОВ «Селфі Кредит» фінансовою установою. Також, відповідач підписав кредитний договір, тобто погодився з його умовами у тому числі і з розміром відсотків за користування кредитом. Щодо відсутності первинних документів, які підтверджують перерахування позивачем кредитних коштів відповідачу, то таке твердження спростовується листом АТ «Універсал Банк», що 04.04.2024 року кошти у сумі 4000 грн. були зараховані на банківську картку, яка належить [PERSON] . Заперечення відповідача у частині нарахування штрафних санкцій, суд вважає обґрунтованими, а тому суд відмовив у задоволенні позову у цій частині. Суд також частково погоджується із запереченнями відповідача про розмір витрат на правничу допомогу. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки судом частково задоволено позов (78 %), стягненню з відповідача на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» підлягають понесені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1889 грн. 47 коп. Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу судом відзначається таке. Представник позивача заявив вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 8000,00 гривень, на підтвердження чого надав копію Договору № 0107 про надання правничої допомоги від 01.07.2025 року, акту наданих послуг № 1195 від 08.10.2025, детальний опис наданих послуг до Акту № 195 від 01.07.2025. Загальна вартість витрат на правову допомогу складає 8000,00 грн. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначала про те, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вирішував питання обов 'язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає фіксований розмір винагороди, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial