Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» (далі по тексту ТОВ «Факторинг Партнерс») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 03.01.2025 року між ТОВ «Еко Фін» та відповідачем було укладено кредитний договір? шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію». 02.10.2025 між ТОВ «Еко Фін» та позивачем укладено договір факторингу, відповідно до якого позивач набув права вимоги до відповідача за кредитним договором. Наразі відповідач має непогашену заборгованість в сумі 18 150 грн., яка складається з 5 000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 12 950 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на дату відступлення прав вимоги, 200 грн. заборгованість за відсотками нарахованими з моменту відступлення прав вимоги, яку і просить стягнути з відповідача. Також просить стягнути судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн. У відзиві на позов відповідач просить відмовити у його задоволенні. Вказує, що немає доказів підписання ним кредитного договору. Не встановлено, що долучені до позову сторінки договору (у вигляді паперової копії) були створені у порядку, визначеному ЗУ «Рол електронні документи та електронний документообіг» та що він підписувався уповноваженою на те особою з можливістю ідентифікувати підписантів договору, а тому не можуть вважатися електронними документами. Тобто немає доказів, що він підписував договір, що погоджував саме таку редакцію договору, що узгодив кожну сторінку з наданих договорів або це договір в цілому. А отже договір є неукладеним. Також не підтверджений належним чином перехід права вимоги, позаяк долучений реєстр боржників не містить підписів та печаток, немає доказів оплати новим кредитором старому кредитору грошових коштів. Окрім того відсутні докази перерахування йому коштів. Щодо витрат на правову допомогу, то такі не доведені належними доказами, зокрема неможливо констатувати, що надані документи на суму 9000 грн. стосуються саме його справи, а не якоїсь іншої. Також такі витрати зважаючи на складність справи є неспівмірними, а заявлений розмір таких витрат є завищеним. У відповіді на відзив представник позивача просить позов задовольнити у повному обсязі. Вказує, що договір укладено у повній відповідності до ЗУ «Про електронну комерцію». При укладенні договору особа відповідача була належним чином ідентифікована через систему BankID НБУ. Також було отримано ідентифікаційні дані та фінансовий номер телефону з бюро кредитних історій. Вважає, що є достатньо доказів укладення кредитного договору з відповідачем. Відносно переходу прав вимоги, то для зручності надано витяг з реєстру боржників. Наданий витяг з реєстрів прав вимог мають усі необхідні реквізити. Вважає, що факт переходу права вимоги доведений належним чином. Факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги не звільняє його від обов`язку виконання зобов`язання. Відносно витрат на правову допомогу, то такі є обґрунтованими, адвокат виконав належну та достатню кількість роботи, яка була необхідна для представництва інтересів клієнта. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином через систему «Електронний суд», подав заяву про розгляд справи без його участі. В судове засідання відповідач не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином через систему «Електронний суд», клопотань не заявляв. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Так, відповідно до приписів ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. До матеріалів справи долучено Заяву-Анкету клієнта (заявника/позичальника), що сформована за допомогою програмного забезпечення (Інформаційно-комунікаційної системи (ІКС) ТОВ «Еко Фін») у якій містять відомості про клієнта [PERSON] , із зазначенням його ідентифікуючих даних: РНОКПП, дати народження, адреси проживання мобільний номер телефона, а також паспорт споживчого кредиту з істотними умовами кредитування, у яких міститься відмітка про підписання таких документів [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора MzM1ZjQ3. Також долучено договір про споживчий кредит № 22463278 від 03.01.2025 року між ТОВ «Еко Фін» та [PERSON] ? укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», у якому міститься відмітка про підписання його [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора MzM1ZjQ3. Відповідно до умов договору ТОВ «Еко Фін» надає відповідачу кошти у кредит у сумі 5 000 грн. на 365 днів по 02.01.2026, які відповідач зобов`язався повернути та сплатити проценти за ставкою 1 % на день протягом дисконтного (пільгового) періоду тривалістю 14 днів, та за ставкою 1 % на день протягом поточного періоду. Комісія за надання кредиту становить 10 % від суми кредиту - 1000 грн. Також долучено Графік розрахунку (платежів) до вказаного кредитного договору у якому міститься відмітка про підписання його [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора MzM1ZjQ3. Згідно інформації про посвідчення особи з системи BankID НБУ від 03.01.2025 ТОВ «Еко Фін» було ідентифіковано особу [PERSON] , із зазначенням його ідентифікуючих даних: РНОКПП, дати народження, адреси проживання, номеру телефона. Також долучено договір про пролонгацію від 16.01.2025 до договору про споживчий кредит № 22463278 від 03.01.2025, яким зокрема сторони погодили збільшити дисконтний період до 28 днів до 30.01.2025, поточний період складає 337 днів і закінчується 01.01.2026, у якому міститься відмітка про підписання його [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора MGJmMWI3. Та відповідно новий Графік розрахунку (платежів) до вказаного кредитного договору у якому міститься відмітка про підписання його [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора MGJmMWI3. Згідно квитанції №43592-76394-26313 ТОВ «ПрофітГід» було здійснено операцію про перерахування коштів від ТОВ «Еко Фін» Роману В.М. на суму 5000 грн. за кредитним договором №22463278 від 03.01.2025, код авторизації 823380. Також згідно відповіді АТ «Сенс Банк» на ухвалу суду про витребування доказів [PERSON] є клієнтом банку, на його ім`я відкрито запитувану картку, та з долученої виписки з рахунку убачається, що 03.01.2025 на дану кратку було перераховано кошти в сумі 5000 грн., квит. код 823380. Відповідно до договору про відступлення прав вимог №02-10/25 від 02.10.2025 року укладеного між ТОВ «Еко Фін» (Первісний кредитор) та ТОВ «Факторинг Партнерс» (Новий кредитор), Новому кредитору відступлено права грошової вимоги до боржників за договорами вказаними у Реєстрі Боржників, укладеними між кредитором та боржниками. Відповідно до платіжної інструкції переказу коштів від 07.10.2025 було проведено оплату згідно договору про відступлення прав вимог №02-10/25, платником є ТОВ «Факторинг Партнерс», що спростовує твердження відповідача про відсутність доказів оплати за відступлення прав вимоги. А згідно витягу реєстру боржників до договору про відступлення прав вимог №02-10/25 від 02.10.2025, відбулося і відступлення прав вимоги за договором №22463278 де боржником [PERSON] . Відповідно до розрахунку складеного позивачем, станом на 07.10.2025 року відповідач має непогашену заборгованість в сумі 18 150 грн., яка складається з 5 000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 13 150 грн. заборгованість за відсотками. За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У статті 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18). Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним". Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України). Тобто, правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд констатує, що у даному випадку договір про надання кредиту та договір про пролонгацію підписані [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 03 січня 2025 року правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Отже, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20); від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20); від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20 (провадження № 61-154св21); від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20 (провадження № 61-6379св21). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. При цьому щодо всіх доводів відповідач про не підписання ним кредитного договору, неналежну його ідентифікацію та відсутність доказів надання йому кредитних коштів, то з цього приводу суд зазначає наступне. Так суд констатує, що особу боржника було належним чином ідентифіковано при укладенні кредитного договору, що підтверджується інформації про посвідчення особи з системи BankID НБУ від 03.01.2025. Ідентифікуючі дані особи [PERSON] , як РНОКПП, дата народження, адреса проживання мобільний номер телефону зафіксований у системі BankID НБУ, повністю співпадає з відповідними даними про особу боржника у долучених позивачем документах, які стосуються укладення кредитного договору. Також доведений факт перерахування 03.01.2025 року кредитних коштів відповідачу від позивача у сумі 5000 грн., що зокрема відображено у інформації наданій АТ «Сенс Банк» на виконання ухвали суду про витребування доказів. Зазначені докази у своїй сукупності виключають будь-який розумний сумнів у суду щодо доведення факту підписання відповідачем кредитного договору, неналежну його ідентифікацію та надання йому кредитних коштів. Відносно вимоги відповідача про дослідження оригіналів електронних доказів та поданого ним клопотання про витребування таких оригіналів у позивача, то у відповіді на відзив представник позивача зазначив, що на дану вимогу позивача надає усі наявні у нього докази (у тому числі ще раз долучено паперові копії договорів та додатків до нього). З цього приводу слід зазначити наступне. Так, у частинах другій, третій, п`ятій статті 100 ЦПК України визначено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. На думку суду у даному випадку відсутні підстав для дослідження оригіналу електронного доказу за наявності в матеріалах справи паперових копій цих доказів та за відсутності обґрунтованих сумнівів у їх відповідності оригіналу. Відтак, оскільки договір між сторонами був укладений у електронній формі, у такому договорі сторони досягли згоди щодо всіх істотних його умов, то між сторонами виникли кредитні зобов`язання. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи із приписів п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Тоді як ст. 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. А згідно вимог ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Щодо доводів відповідача з приводу даного доказу суд зазначає наступне. У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Відповідно до приписів ч.2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Отже цивільно-процесуальним законодавством допускається подання витягів з доказів, що і зроблено позивачем. Загалом, суд вважає, що наданий позивачем витяг з реєстру відповідає вимог ЦПК які ставляться до оформлення доказів. Далі суд зазначає, що факт переходу права вимоги до позивача за кредитним договором додатково підтверджується і наявністю у нього самого кредитного договору та інших супутніх документів наданих первісним кредитором. А відтак, з урахуванням стандарту переваги більш вагомих доказів суд вважає доведеною обставину щодо переходу до позивача права вимог за кредитним договором №22463278 від 03.01.2025. Внаслідок укладення договору про відступлення прав вимоги до позивача перейшли права кредитора за вказаним вище кредитним договором, і такий вправі вимагати повернення кредитних коштів через неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором. Щодо наданого позивачем розрахунку заборгованості, то правильність його фактично відповідачем не заперечується, такий розрахунок не викликає сумнівів у суду, а томк суд його бере до уваги. Відтак суд на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши такі на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, за встановлених обставин укладення відповідачем електронного кредитного договору, за яким ним отримано кошти на умовах фінансового кредиту, та, взявши на себе зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів за їхнє використання, належним чином їх не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, на які позивач набув право вимоги, та дійшов висновку про задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача заборгованості в сумі 18 150 грн., яка складається з 5 000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 13 150 грн. заборгованість за відсотками. Окрім того, згідно положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідач на користь позивача 2 422,40 грн судового збору. Щодо витрат на правничу допомогу, то суд враховує, що ч.1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За змістом ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26.02.2015у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30.03.2004у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23.01.2014 у справі «East|WestAlianceLimited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 в справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved