Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

У червні місяці 2025 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , батьківських прав щодо дитини - [PERSON] , [INFO] , а також вирішити питання щодо судових витрат. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 31 жовтня 2003 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Від шлюбу мають трьох дітей - дочку [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2018 року по справі № 183/546/18 шлюб між подружжям був розірваний. [INFO] їх дочці - [PERSON] , виповнилося 18 років. [INFO] їх дочці - [PERSON] , виповнилося 18 років. Найменшій дитині - сину [PERSON] , на день звернення до суду виповнилося13 років. Протягом тривалого часу позивач намагалася вмовити відповідача піклуватись про дітей на рівні з нею, надавати кошти на їх утримання, а також піклуватись про здоров`я дітей. Намагалася виправити поведінку батька по відношенню до дітей. Однак, усі її спроби виявились марними. Старші діти повнолітні, тож мають змогу самостійно утримувати себе. З батьком не спілкуються та мають право самостійно приймати рішення щодо відносин з ним. Їх син - [PERSON] проживає разом з нею з моменту розірвання шлюбу. Відповідач, після розірвання шлюбу, сином не цікавився, жодної участі в житті дитини не приймав та не приймає, не сплачує аліментів на його утримання, не піклується про його здоров`я, не цікавиться його успіхами у навчанні або ж іншими досягненнями. Тобто, відповідач повністю ігнорує дитину та тривалий час не виконує свої батьківські обов`язки. Місце проживання відповідача відповідачу достеменно невідоме, жодного разу після розірвання шлюбу відповідач не брав сина до себе додому. Батька дитини неодноразово притягали до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, серед іншого у справах № 183/1141/24, № 183/11905/24, № 183/6954/23, № 183/678/24. На момент звернення до суду з позовною заявою в провадженні Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувають й інші справи щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Така поведінка відповідача, на думку позивача, суттєво шкодить дитині, а його відношення до сім`ї виключає виховання дитини в умовах поваги та любові. Не маючи іншого виходу, діючи насамперед в інтересах дитини, позивач звернулась до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Процесуальні дії у справі. Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2025 року було відкрите провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2025 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Відповідач відзив на позов не подав, повторно в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома, тому суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, провів заочний розгляд справи. Представник третьої особи Служби у справах дітей Органу опіки та піклування виконавчого комітету Самарівської міської ради в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував. Крім того, Службою у справах дітей Органу опіки та піклування виконавчого комітету Самарівської міської ради був наданий до суду висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини, [PERSON] . Дослідивши подані докази, судом встановлено наступне. 31 жовтня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] , був зареєстрований шлюб. Від шлюбу вони мають трьох дітей - дочку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2018 року по справі № 183/546/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Суду надано достатньо доказів про те, що батько дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по утриманню та вихованню дитини, збереженню її здоров`я. Тривалий час батько не спілкується з сином, не проявляє батьківської турботи, про що свідчать матеріали, що були предметом дослідження під час складання висновку органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав. Станом на червень 2022 року батько мав заборгованість зі сплати аліментів. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] систематично притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства в сім`ї, де виховується неповнолітня дитина, відносно нього було складено 8 адміністративних протоколів за ст. 173-2 КУпАП Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону, а саме. Відповідно до статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 9 Конвенції, на держави-учасниці покладається обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 19 червня 2023 року по справі № 568/854/22. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до статті 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідність харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений статтею 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (Конвенція ООН про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до статті 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з частинами 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Внаслідок викладеного, наявні підстави для задоволення позовних вимог позивача та позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов висновку про задоволення позовних вимог, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved