Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Скопич М.С. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 22 жовтня 2011 року між ними було укладено шлюб, від якого мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] ; створити міцну сім`ю сторони не змогли, причиною чого послужило те, що у них протилежні й психологічно несумісні характери, різні погляди на сімейне життя, подружні відносини між ними припинилися протягом останніх чотирьох місяців, вони не ведуть спільного господарства, їх шлюб носить формальний характер, що унеможливлює подальше збереження шлюбу, а тому просить його розірвати, залишивши їй дошлюбне прізвище [PERSON] . Позивачка та її представник були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу до електронного кабінету представника-адвоката (ч.6-8 ст.128 ЦПК України), але в судове засідання не з`явились, у тому числі й у режимі відеоконференції, про причини неприбуття не повідомили, ніяких заяв з процесуальних питань не подали. Відповідач належним чином та своєчасно повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою місця проживання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (повернення судової кореспонденції з довідкою АТ «Укрпошта» ф.20 із зазначенням причини повернення «адресат відсутній» згідно з ч.6-8 ст.128 ЦПК України вважається належним сповіщенням особи),але в судове засідання не з`явився, про причини неприбуття не повідомив, відзиву на позов не подав. При цьому, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (ч.5 ст.130 ЦПК України). Неявка в судове засідання належним чином сповіщених сторін у даному випадку у відповідності до положень ст.223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 22 жовтня 2011 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Миколаївською сільської радою Борзнянського району Чернігівської області за актовим записом №03. Від даного шлюбу сторони мають спільну малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Близько чотирьох місяців сторони разом не проживають, ведуть окреме господарство, не спілкуються в обсязі сім`ї, спільних інтересів не мають, між ними зникло почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, примиритися не бажають, явку в судове засідання проігнорували і не подали ніяких заяв по суті спору, зокрема й щодо припинення провадження в справі через досягнення консенсусу в подружніх стосунках, шлюб між подружжям носить формальний характер. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18, яка кореспондує з п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Тому, суд не застосовує положення ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні здобуто достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а існування шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивачка наполягає на припиненні шлюбу, відповідач своїх заперечень проти його розірвання у встановлений законом строк суду не надав, клопотань про надання строку на примирення не заявляв. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам та інтересам дитини, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Зважаючи, що право вибору прізвища після припинення шлюбу є дискреційним правом самої позивачки, то після розірвання шлюбу позивачці за її клопотанням слід залишити прізвище [PERSON] . Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 1211,20 грн судового збору, сплаченого нею при подачі заяви до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved