Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

28.10.2025 року до Перечинського районного суду Закарпатської області надійшов позов [PERSON] , поданий через систему «Електронний суд» представником позивача адвокатом Цалованською-Луференко Я.Л., до відповідача [PERSON] , про розірвання шлюбу, в якому позивачка просить: розірвати шлюб, укладений між нею, [PERSON] , [INFO] , та відповідачем [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований 29 червня 2013 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 321. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що 29 червня 2013 року вона та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 321 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від даного шлюбу у них народилася дитина: [PERSON] , [INFO] . Також позивачка вказує у позові, що протягом останніх років відношення відповідача до неї поступово погіршувалося, в результаті чого між ними зникли взаєморозуміння. Та будь-які спроби в свій час примиритися, бажаних результатів не дали ,оскільки у відповідача різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Зазначає позивачка, що на даний час сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Спору про поділ спільного сумісного майна між ними на даний час немає. Позивач вказує, що не має наміру продовжувати сімейні відносини, які носять формальний характер з відповідачем, так як вони суперечать її інтересам та інтересам їх спільної неповнолітньої дитини. Та позивачка вважає, що їх сім`я розпалася остаточно, її збереження вважає недоцільним, примирення неможливим, а тому позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом про розірвання шлюбу. Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 31.10.2025 року позов [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 304/2459/25 та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу [PERSON] в ухвалі суду від 31.10.2025 року було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвала суду про відкриття провадження у справі надіслана 10.11.2025 року відповідачу [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Отже, з дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства відповідачу [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням про вручення направлено ухвалу про відкриття провадження за зареєстрованим місцем проживання, отриманим з Єдиного державного демографічного реєстру у порядку ч.8 ст.187 ЦПК України. Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлений належним чином шляхом направлення листа через АТ «Укрпошта» за місцем його реєстрації. 09.12.2025 року до суду повернувся поштовий конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. У зв`язку із проставленням у поштовому повідомленні відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою», відповідач у порядку п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України вважається таким, якому вручено судове рішення (ухвала). За умовами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.05.2023 у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. У постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 з посиланням на практику Європейського суду з прав людини у справі «Гарячий проти України» (заява №43925/18) висловлено правову позицію про те, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у цьому випадку, суду. Судом вжито передбачених цивільним процесуальним законодавством заходів для повідомлення відповідача [PERSON] та створено умови для реалізації принципу змагальності сторін. Відповідач [PERSON] у строк, встановлений ст. 178 ЦПК України, відзив на позовну заяву не подав. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про розгляд даної цивільної справи, та у встановлений судом строк, відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, суд згідно ч.5 ст.279 ЦПК України розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Відповідно до вимог ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутністю учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи № 304/2459/25, з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами цієї справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 29 червня 2013 року, який був зареєстрований Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про шлюб складено відповідний актовий запис № 321, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 29.06.2013 року, копія якого є в матеріалах даної справи (а.с.12). Від подружнього життя сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, та копія якого є в матеріалах справи (а.с.13). Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, та припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом про розірвання шлюбу. Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ст.ст.104 ч.2, 105 ч.3, 110 ч.1 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст.111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі та суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав до її збереження судом не встановлено та відповідачем в ході розгляду даної справи не доведено. Крім того, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням його до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Примушування до шлюбу не допускається, відповідно до приписів статті 24 СК України. А отже, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами у справі суперечило б їх інтересам та інтересам їх малолітньої дитини, що має істотне значення. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування заявлених позивачкою [PERSON] позовних вимог, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, шлюбні стосунки сторони не підтримують, та формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу позивача та порушує її особисті інтереси, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх малолітньої дитини. У разі розірвання шлюбу судом, він припиняється у день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч.2 ст.114 СК України). Згідно з ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду, яке набрало законної сили. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved