Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

18 грудня 2025 року заявник [PERSON] через свого представника адвоката Кожокар Т.Я. звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Саратський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Заява мотивована тим, що [INFO] померла мати заявника [PERSON] . За життя померла залишила заповіт, яким заповіла належну їй за життя земельну ділянку доньці [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. Так, як заявниця є спадкоємцем за заповітом, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, тому що в наданих нотаріусу документах, є розбіжності, а саме: у свідоцтві про смерть спадкодавця прізвище « [PERSON] », у свідоцтві про шлюб спадкоємця дошлюбне прізвище заявниці вказано « [PERSON] ». Через допущену помилку та розбіжності в документах, які підтверджують ступінь родинних відносин між спадкоємцем та спадкодавцем заявниця не має можливості та не має іншого способу отримання свідоцтва про право на спадщину. Після отримання нотаріальної відмови [PERSON] , звернулася до Саратського відділу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про усунення помилок щодо прізвища матері у свідоцтві про її смерть, проте відділом ДРАЦС було відмовлено у вчиненні у внесенні таких змін та заявнику рекомендовано звернутися до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин. Враховуючи викладене, заявник просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] , яка померла [INFO] в селі Мініяйлівка Білгород-Дністровського району Одеської області є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Саратського районного суду Одеської області, 18 грудня 2025 року матеріали справи передані для розгляду судді Миргород В.С. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 19 грудня 2025 року провадження у справі було відкрито в порядку окремого провадження. Заінтересованій особі встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання заперечення на заяву. Заявник та її представник адвокат Кожокар Т.Я., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення судового засідання до суду не з`явилися. Представником заявника [PERSON] адвокатом Кожокар Т.Я. подано клопотання, яким наполягала на задоволенні заяви в повному обсязі та проводити судове засідання у її відсутність та відсутність заявниці (Вх. №282/26-Вх від 14.01.2026 р.). Представник заінтересованої сторони Саратський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до суду не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час, та місце розгляду справи, шляхом направлення повідомлення до електронного кабінету та електронну адресу. 30 грудня 2025 року до суду начальником Саратського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Наталією Ніколаєвою подано заяву про долучення до матеріалів справи копії актового запису про укладання шлюбу між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , від 26 жовтня 1984 року № 8, складеного Міняйлівською сільською радою Саратського району Одеської області; просить розглядати справу у відсутність їх представника. Неявка учасника справи, який належним чином повідомлений про місце, дату і час судового засідання і від якого не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, не перешкоджає його розгляду. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч. 3 ст.211, ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належним чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Згідно ч 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, за положеннями п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по-батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по-батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по-батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше. Судом встановлено, що [INFO] в с. Міняйлівка Білгород-Дністровського району Одеської області померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Саратським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 111. Після її смерті відкрилася спадщина на майно. За життя [PERSON] , а саме 06 листопада 2019 року залишила заповіт на ім`я [PERSON] , зі змісту якого вбачається, що спадкодавець заповідає земельну ділянку загальною площею 2,60 гектара що розташовані на території Міняйлівської сільської ради, що належать мені на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ОД №083704, масив № [NUMBER] , виданого 16 грудня 2004 року Саратською райдержадміністрацією Одеської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010453300640, кадастровий номер 5124582300:01:001:0186 надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказаний заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Міняйлівської сільської ради Саратського району Одеської області Чімпоєш Н.Г. 06 листопада 2019 року та зареєстровано у реєстрі за № 15. У відповідності до наданої суду копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 26 жовтня 2007 року Міняйлівською сільською радою Саратського району Одеської області на підставі актового запису №11, вчиненого 26 жовтня 2007 року про укладання шлюбу між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Прізвище дружини після укладання шлюбу [PERSON] . На підставі вказаних доказів, судом встановлено, що існує невідповідність у свідоцтві про смерть спадкодавця прізвище вказано, як « [PERSON] », у свідоцтві про шлюб спадкоємця дошлюбне прізвище заявниці вказано « [PERSON] ». 25 квітня 2025 року заявниця звернулася до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного округу Одеської області Сулакова І.І. із заявою про прийняття спадщини за заповітом щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , як спадкоємець за заповітом. Відповідно до пп. 5.1 п. 5 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Затвердженого наказом Мінюсту від 22 лютого 2012 року № 296/5 при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту. Перевірити його реєстрацію у спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє у його прийомі. Постановою приватного нотаріуса від 12 листопада 2025 року заявниці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим секретарем Міняйлівської сільської ради Саратського району Одеської області 06 листопада 2019 року за реєстровим № 15, на земельну ділянку, яка розташована на території Міняйлівської сільської ради Саратського району Одеської області, належної спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД №083704, виданого Саратською районною державною адміністрацією Одеської області 16 грудня 2004 року, через наявність розбіжностей у написанні прізвищ спадкодавці « [PERSON] » у свідоцтві про смерть, а дівоче прізвище спадкоємиці значиться, як « [PERSON] », що вказаному свідоцтві про укладання шлюбу. Згідно письмових пояснень свідка [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , він народився та проживав у с. Міняйлівка з самого дитинства і так як село невелике всі знають один одного. По суті пояснює, що [PERSON] , є його односільчанкою з якою вони проживають неподалік один від одного, також свідок знав батьків заявниці, а саме: [PERSON] та [PERSON] . Після розлучення батьків заявниця проживала разом із матір`ю [PERSON] та їх тіткою. Вже наприкінці лютого 2025 року мати заявниці померла і [PERSON] , займалась організацією поховання матері. Про помилки в написанні прізвища заявниці та її порційної матері йому не відомо, проте точно може підтвердити той факт, що померла [PERSON] є рідною матір`ю [PERSON] (Вх. № 284/26-Вх від 14.01.2026 р.). Також, факт того, що [PERSON] та [PERSON] є матір`ю та донькою підтверджено наданими письмовими поясненнями свідка [PERSON] , яка у наданих суду поясненнях зазначила те, що з 2016 року мешкає у селі Міняйлівка в яке переїхала після одруження. Заявницю знає майже 10 років, оскільки бабуся її чоловіка та чоловік заявниці є дальніми родичами. Згодом між нею та заявницею склалися дружні відносини. Зазначила, що за період їх дружби із заявницею вона неодноразово була у гостях у її матері тітки [PERSON] та знає, що прізвище у цієї жінки було [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, та через декілька місяців її подруга повідомила, що не може оформити спадщину після смерті матері, оскільки є розбіжності у прізвищах, проте свідок відзначила, що їй достеменно відомо факт того, що померла [PERSON] є рідною матір`ю [PERSON] (Вх. №283/26-Вх від 14.01.2026 р.). Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» убачається, при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 315 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. У відповідності до свідоцтва про народження [PERSON] [INFO] , серії [NUMBER] , виданого Міняйлівською сільською радою Тарутинського району Одеської області її батьками є: батько [PERSON] , мати [PERSON] (мовою оригіналу). Також, у відповідності до копії актового запису про укладання шлюбу між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , від 26 жовтня 1984 року № 8, прізвище дружини після укладання шлюбу « [PERSON] » (мовою оригіналу документа). Так, згідно з довідкою старости Петропавлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (сіл Міняйлівка та Фуратівка) В.П. Данілєску від 13 березня 2025 року № 334, про склад сім`ї, згідно якої [PERSON] , [INFO] , на момент своєї смерті, яка настала [INFO] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Згідно даних домової книги [PERSON] , проживала одна. Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, в порядку встановленому ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Предметом розгляду заяви є встановлення факту родинних зав`язків, як між матір`ю та донькою, необхідний заявнику для оформлення особистих, майнових прав, що випливають із цього факту. У даному конкретному випадку, виключним способом захисту права заявниці є звернення до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме те, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] . Як вбачається з викладеного, згідно з законом встановлення вказаних фактів породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а саме: встановлення факту належності вказаних документів дає змогу заявнику оформити право на спадкування, яке він не може отримати у зв`язку з помилкою, яка виникла при написанні та посвідчені заповіту. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи, що встановлення факту належності правовстановлюючих документів, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника, а чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з наступним вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, у зв`язку з чим заява підлягає задоволенню. За таких обставин, суд вважав за можливе встановити юридичний факт належності документу, що в свою чергу надасть можливість заявнику реалізувати своє спадкове право. Згідно зі ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved