Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

Позивачка, на підставі ст. 15, 16, 344 ЦК України, звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позову позивачка вказала, що є власницею земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . На вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок, власницею якого рахується [PERSON] . При цьому, [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] спадщину прийняв її син [PERSON] . Спадщина ним приймалася по заповіту [PERSON] на земельну частку (пай) розміром 8,76 га умовних кадастрових гектарах, що знаходилась КСП ім. Калініна Олександрівського району Кіровоградської області. Належний [PERSON] будинок, розташований в с. Роздолля Олександрівського району Кіровоградської області, [PERSON] не бажав приймати у спадок та оформлювати, оскільки це йому було матеріально невигідно, тому він залишив його у користування родичів: [PERSON] та [PERSON] . Вона почала користуватися будинком з 2011, з дозволу та згоди родичів [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , вони передали [PERSON] ключі від будинку, правоустановчий документ (свідоцтво про право власності на будівлю від 25 березня 1990) та технічний паспорт, а вона, в свою чергу сплатила їм грошову компенсацію. На час передачі будинку, в ньому ніхто не був зареєстрований і не проживав. З часу, як будинок перейшов у володіння [PERSON] , вона почала за ним доглядати. Станом на сьогоднішній день [PERSON] здійснені капітальні ремонтні роботи (укріплено фундамент, відремонтовано та утеплено стіни). Всі ремонтні роботи здійснювалися за будівельним паспортом №1, виданим відділом регіонального розвитку, містобудування, архітектури та ЖКГ Олександрівської районної державної адміністрації у 2014 році. Оскільки договір купівлі-продажу будинку в установленому законом порядку оформлений не був, і за вище наведених обставин станом на теперішній час така можливість відсутня, визнання права власності необхідно здійснити у судовому порядку. Попередньо, у 2016 році [PERSON] вже зверталася до суду з позовом до Букварської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області про визнання права власності з підстав того, що будинок розташований на земельній ділянці, яка належить їй на праві власності, крім того, [PERSON] було здійснено капітальні ремонтні роботи будинку на підставі будівельного паспорту, виданого Олександрівською РДА 2014. У задоволенні позову судом було відмовлено з посиланням на неналежного відповідача та недостатністю строку володіння для визначення набувальної давності. При цьому, в ході розгляду зазначеної справи [PERSON] подавалася заява, в якій він підтверджував свої родинні відносини з [PERSON] , повідомляв про оформлення спадщини за заповітом та відсутність претензій до [PERSON] та визнання її прав на будинок. Враховуючи, що в даному випадку наявні в сукупності всі обставини необхідні для набуття права власності на будинок за набувальною давністю, а саме: добросовісне, відкрите та безперервне володіння нерухомим майном, не порушуються права інших осіб; право [PERSON] на будинок ніким не заперечується, є підстави для визнання за позивачем права власності на будинок. Ухвалою судді Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 03.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання (а.с.33-34). Ухвалою суду від 22.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.68-69). Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, представник надала заяву про розгляд справи за їх відсутності; позовні вимоги підтримала у заявленому обсязі; не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 75-76, 87). Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи, у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України та ч.1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", повідомлений належним чином (а.с.72, 84). Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника, на розсуд суду та в межах чинного законодавства (а.с.46, 47). Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому, враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи та відповідно до ст. 280-281 ЦПК України, зі згоди сторони позивача, суд проводить заочний розгляд даної справи за відсутності відповідачки, про що постановлена відповідна ухвала, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, виходячи з принципу розумності та справедливості, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно архівної довідки ОКП КООБТІ №365 від 17.12.2015 та свідоцтва на право власності на будівництво від 26.03.1990 року (а.с. 15, 16) право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 11358933 від 22.10.2013 (а.с. 13) та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 11359035 від 22.10.2013 (а.с. 14), [PERSON] з 22.10.2013 є власником земельної ділянки з цільовим призначенням - землі житлової забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею - 0,25 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до будівельного паспорту №1 від 22.04.2014 забудови земельної ділянки, виданого відділом регіонального розвитку, містобудування, архітектури та ЖКГ Олександрівської районної державної адміністрації, [PERSON] дозволено реконструкцію житлового будинку з будівництвом добудови з терасою літневої кухні з лазнею і сараєм за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21-24). 21.10.2015 ТОВ "АН Експерт" на замовлення [PERSON] виготовлено Технічний паспорт на садибний (Індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 17-20). Також позивачкою надано заяву від [PERSON] від 01.07.2016, завірену нотаріусом, про те, що спадкові права на будинок ним не оформлялися і не будуть оформлюватися (а.с. 25, 58). Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 18.07.2016 (набрало законної сили 30.08.2016) у справі №397/542/16-ц (н/п 2/397/211/16) відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визнання за нею права власності на будинок з надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] (а.с. 59-60). З зазначеного рішення суду від 18.07.2016 вбачається, що [PERSON] (що був третьою особою на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору у справі) у судове засідання не з`явився, надав суду нотаріально завірену заяву про визнання позову. Крім того зазначив у заяві, що є сином [PERSON] , яка померла, після смерті матері залишився заповіт на його ім`я на земельну частку (пай), спадкові права по якому він нотаріально оформив та отримав свідоцтво про право на спадщину. Щодо будинку, то право на спадщину ним не оформлялося та в майбутньому оформлятися не буде. Під час розгляду справи судом було встановлено, що власником житлового будинку в [ADDRESS] , є [PERSON] , що померла [INFO] . Після її смерті, заяви щодо прийняття вказаного будинку як спадщини до нотаріальної контори не надходили. Сільська рада дій щодо прийняття вказаної відумерлої спадщини не вчиняла. Її син [PERSON] , після її смерті ще 2 роки проживав у спірному будинку, таким чином фактично прийнявши спадщину, відповідно до п.1 ч.1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963). Однак, 04.04.2002 року виїхав до АР Крим, де мешкає і на даний час та оформляти право спадщини на будинок не бажає. Позивач, як вона пояснила у судовому засіданні, почала користуватися спірним будинком з 2011 року, сплативши за нього компенсацію родичам [PERSON] , натомість отримала ключі від будинку, правовстановлюючий документ на попереднього власника та технічний паспорт на будинок. Після чого вона провела капітальний ремонт будинку та оформила право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок. При сплаті компенсації вона не оформила договір купівлі-продажу будинку. Станом на теперішній час така можливість втрачена, оскільки спадкоємці на себе будинок не оформили, а вона оформила право власності на земельну ділянку вказаного домоволодіння, що також є перепоною для оформлення правочину щодо придбання будинку. Безперешкодно та вільно користується вказаним майном, ніхто її право власності не оспорює. Натомість сільська рада надала їй у приватну власність земельну ділянку під будинком, а відділ регіонального розвитку, містобудування, архітектури та ЖКГ Олександрівської районної державної адміністрації дозволив реконструкцію будинку, таким чином фактично визнавши її власником будинку. Тому позивачка вважала, що має право оформити на нього право власності шляхом винесення судового рішення. Однак, суд у справі №397/542/16-ц з вказаними доводами не погодився виходячи з того, що однією з складових підстав набуття таким чином права власності є строк володіння таким майном (набувальна давність), що у даному випадку становить 10 років. [PERSON] на момент винесення рішення володіє будинком всього 5 років і не посилається на вищезазначену норму, як підставу позовних вимог. А тому, у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на житловий будинок з надвірними спорудами суд відмовив та рекомендував позивачу звернутися до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю після безперервного володіння нерухомим майном протягом десяти років, відповідно до ст. 344 ЦК України. Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 30.08.2016 рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 18.07.2016 залишено без змін (а.с. 61-62). З вказаної ухвали Апеляційного суду вбачається, що посилаючись на ч.1 ст. 316, ст. 347 ЦК України, колегія суддів вважає, що власником будинку є [PERSON] (який повинен бути відповідачем, а не 3-ою особою, як у даній справі). Згідно статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Тому надана позивачкою заява не має юридичної сили на території України. Помилковими також вважає колегія суддів посилання суду на ч.1 ст.344 ЦК України. За таких обставин, колегія суддів дійшла переконання, що рішення суду є законним та обгрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляції не спростовують правильних висновків суду, а тому рішення скасуванню не підлягає. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.01.2017рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 18 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 30 серпня 2016 року залишено без змін (а.с. 64-65). Колегія суддів зазначила, що вірним є висновок суду, що власником спірного будинку є [PERSON] , який повинен бути відповідачем у даній справі, а не третьою особою. Суди дійшли вірного висновку про відмову в задоволенні даного позову в межах заявлених [PERSON] вимог, оскільки до участі у справі в якості відповідача не було залучено [PERSON] , який, з урахуванням викладених вище обставин та норм матеріального права, є власником спірного будинку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способом цього права може бути визнання права. Відповідно до положень статті 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 4, 5статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно зі ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже умовами набуття права власності за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування майном, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику цього майна у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 10 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 10 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на це майно. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2022 року у справі №494/1218/19. Судом встановлено, що позивачка добросовісно заволоділа і користується вищевказаним житловим будинком з 2011 року, сплативши за нього компенсацію родичці [PERSON] - [PERSON] та отримавши у неї ключі від будинку, правовстановлюючий документ та технічний паспорт на будинок. Після чого, провела капітальний ремонттбудинку та оформила право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок. Договір купівлі продажу вказаного будинку укладений не був. Таким чином не приховувала факт знаходження майна у її фактичному володінні, таке володіння не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Вказані обставини підтверджується рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 18.07.2016, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 30.08.2016 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.01.2017, що у відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. У матеріалах справи відсутні дані про осіб, які б пред`являли свої права на вказаний житловий будинок, що дає підстави дійти висновку про відсутність осіб (крім позивача), які могли б мати майнові права або законні інтереси на вищевказане нерухоме майно. Суд зауважує, що 17 липня 2020 року Верховною Радою України прийнято Постанову №807-IX «Про утворення та ліквідацію районів», згідно з підп.11 п.1, п.2, підп.11 п.3 якої було утворено у Кіровоградській області Кропивницький район (з адміністративним центром у місті Кропивницький) у складі територій Аджамської сільської, Бобринецької міської, Великосеверинівської сільської, Гурівської сільської, Дмитрівської сільської, Долинської міської, Знам`янської міської, Катеринівської сільської, Кетрисанівської сільської, Компаніївської селищної, Кропивницької міської, Новгородківської селищної, Олександрівської селищної, Соколівської сільської, Суботцівської сільської, Первозванівської сільської, Устинівської селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. Межі районів встановлюються по зовнішній межі територій сільських, селищних, міських територіальних громад, які входять до складу відповідного району. Ліквідовано у Кіровоградській області: Благовіщенський, Бобринецький, Вільшанський, Гайворонський, Голованівський, Добровеличківський, Долинський, Знам`янський, Компаніївський, Кропивницький, Маловисківський, Новгородківський, Новоархангельський, Новомиргородський, Новоукраїнський, Олександрівський, Олександрійський, Онуфріївський, Петрівський, Світловодський, Устинівський райони. Таким чином, вірне найменування місця розташування вищевказаного об`єкта нерухомості є [ADDRESS] . Отже, суд дійшов висновку про наявність визначених законом умов для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Outcome: approved