Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Вступ: В даній справі виник спір з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором. І. Виклад позиції учасників справи. Представник ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за угодою про надання кредиту «кредит готівкою» №1401 від 26.07.2023 р. в розмірі 42 937,83 грн. та стягнути судовий збір 2 422,40 грн. Позов обґрунтовувався тим, що 26.07.2023 р. між АТ «ТАСкомбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання угоди про надання кредиту «Кредит готівкою» №1401 та паспорту продукту «Кредит готівкою». 26.05.2025 р. між АТ «ТАСкомбанк» та ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» відповідно до чинного законодавства України укладений договір факторингу №НІ/11/29-Ф. Відповідно до цього Договору, ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до особи, яка являлась боржником АТ «ТАСкомбанк» до [PERSON] за угодою про надання кредиту №1401 від 26.07.2023 р. Посилаючись на те, що за умовами вказаного договору відступлення прав вимоги позивач прийняв належні АТ «ТАСкомбанк» права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №1401 від 26.07.2023 р., а також те, що відповідачем заборгованість за кредитним договором непогашена, представник ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» просив суд стягнути заборгованість в розмірі 42 937,83 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн Відповідач відзиву на позов не подав. ІІ. Заяви ( клопотання) учасників справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом надіслання ухвали про відкриття провадження у справі та матеріалів позовної заяви з додатками рекомендованим листом на адресу зареєстрованого місця його проживання, який повернувся з причин невручення "адресат відсутній за вказаною адресою". Згідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. У постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність (вибуття) адресата, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04.12.2025 р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 19.12.2025 р. та 26.12.2025 р. на електронну адресу ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» судом були надіслані листи з пропозицією надання в розпорядження суду виписок з рахунку відповідача, платіжних доручень, меморіальних ордерів або інших первинних документів, які б підтверджували факт надання АТ «ТАСкомбанк» боржнику [PERSON] кредитних коштів, їх зарахування на рахунок або використання відповідачем. Судом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи неявку у судове засідання відповідача, який вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, ненадходження від нього відзиву на позовну заяву, суд на підставі ст.280 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. IV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. 26.07.2023 р. між [PERSON] та ТОВ «ТАСкомбанк» укладено кредитний договір шляхом підписання угоди про надання кредиту «Кредит готівкою» №1401 та паспорту продукту «Кредит готівкою». Згідно п.2.2 кредитодавець надає клієнту фінансовий кредит у розмірі 15 000 грн на 365 днів на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язавсь повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Вказаний договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб складається з угоди про надання кредиту «Кредит готівкою» №1401 та паспорту продукту. Згідно п.3.1 Угоди кошти кредиту у розмірі 15 000 грн надаються банком у безготівковій формі шляхом їх перерахування протягом 3-ох робочих днів з моменту укладення цієї угоди на поточний рахунок клієнта /а.с.6, зворот/. 26.05.2025 р. між АТ «ТАСкомбанк» та ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №НІ/11/29Ф відповідно до якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених договором. Відповідно до Додатку №1 до договору факторингу № НІ/11/29Ф від 26.05.2025 р. реєстру прав вимог, ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимог до [PERSON] в сумі 43 937,83 грн, з яких: 13 378,37 грн загальна заборгованість по тілу кредиту, 29 559,46 грн загальна заборгованість по відсоткам. ІV. Оцінка Суду. Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником. 4.1 Щодо укладення кредитного договору в електронному вигляді. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі статтями 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а укладений договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Частиною першою ст.1048 ЦК України передбачено право кредитодавця на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому розмір та порядок їх сплати визначаються умовами договору. Судом встановлено, що 26.07.2023 р. між [PERSON] та АТ «ТАСкомбанк» було укладено кредитний договір шляхом підписання угоди про надання кредиту з використанням електронного підпису, що відповідно до статей 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до власноручного підпису. Доказів протилежного матеріали справи не містять, як з приводу укладення договорів, так і належності відповідачу зазначеного номеру телефону чи ненадходження на нього смс-кодів, тобто не спростовано відповідачем, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. 4.2 З приводу виконання кредитором обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів та виникнення обов`язку щодо погашення заборгованості з боку позичальника. За змістом частини першої ст.1050 ЦК України, згідно з вимогами статей 526, 527, 530 ЦК України банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Кредитний договір має консенсуальний характер, оскільки на відміну від договору позики набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (ч.1 ст.638 ЦК). Це, в свою чергу, надає сторонам кредитного договору право на відмову від надання або одержання кредиту за вже укладеним договором. При цьому суд підкреслює, що згідно п.3.1 кредитного договору, АТ «ТАСкомбанк» кредитні кошти у розмірі 15 000 грн мали б перерахувати [PERSON] протягом 3-ох робочих днів з моменту укладення цього договору. Тобто, укладення кредитного договору підтверджує наявність правовідносин, що наділяє сторін певними правами і обов`язками, однак сам факт укладення договору не є беззаперечним доказом наявності заборгованості. У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23) міститься висновок, «що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором». Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19). Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Виходячи зі змісту ст.22 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів України», документами, які можуть підтвердити факт проведення розрахункових операцій, є такі види розрахункових документів, як платіжні доручення, платіжна вимога-доручення, розрахунковий чек, платіжна вимога та меморіальний ордер. Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом, і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц, від 04вересня 2024 року у справі №426/4264/19. Матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт надання відповідачу кредитних коштів. Зокрема, відсутня виписка з банківського рахунку позичальника, як і будь-які інші документи, що свідчили б про фактичне перерахування або використання ним кредитних коштів. Крім того, з метою повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, суд запропонував представнику ТОВ «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» надати первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували виконання АТ «ТАСкомбанк» свого зобов`язання перед позичальником, а саме - факт надання коштів у кредит. Вимога суду залишилася без реагування, що свідчить про відсутність у позивача належних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. При цьому суд підкреслює, що у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Укладаючи договори факторингу, позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» не був позбавлений права вимагати первинні бухгалтерські документи у первісних кредиторів. Однак, позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» протягом розгляду справи не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що позикодавцем були перераховані грошові кошти відповідачу в розмірах, що передбачені кредитними договорами, а відповідач ці кошти отримав. Розрахунок заборгованості за вказаним вище кредитним договором, на які посилається позивач, не є первинними документами, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належними доказами наявності заборгованості /а.с.9, зворот/. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація, зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не може бути доказами наявності заборгованості, на яких наполягає позивач. Суд наголошує, що наданий позивачем розрахунок лише констатує наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджує її наявність, походження і розмір. Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року (№ 342/180/17) та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 року (№ 6-16цс15). Зважаючи на вимоги цивільного процесуального законодавства, зокрема засади змагальності та диспозитивності, суд не вправі за власною ініціативою витребувати у позивача докази. Позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій. Схожа позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18, від 3 серпня 2022 року у справі №156/268/21. Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту та первинних документів, перевірити розмір заборгованості не є можливим. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20). Будь-яких інших доказів щодо підтвердження заборгованості відповідача за укладеним кредитним договором позивачем суду не надано. Відтак, суд дійшов висновку, що жодних належних та допустимих доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позові, щодо отримання відповідачем кредитних коштів, наявності заборгованості та її розміру, а також переходу прав вимоги до відповідача, матеріали справи не містять, а відтак позов ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором є недоведеним та необґрунтованим. V. Розподіл судових витрат За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою суду у задоволенні позовних вимог повністю, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору за подання позову покладаються на останнього.

Outcome: dismissed