Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

1.Позиції сторін, процесуальні дії 1.1. [PERSON] звернулася через свого представника до Індустріального районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про визнання права власності посилаючись на наступне. Між позивачем та відповідачем 08.10.2015 був зареєстрований шлюб. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26.02.2024 зазначений шлюб розірвано. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири під час шлюбу 30.08.2021 було придбано квартиру [ADDRESS] , яка складається з 1 кімнати, загальною площею 25,7 кв.м, житловою площею 12,8 кв.м. Покупцем в договорі було зазначено відповідача, проте зазначена квартира купувалась виключно за особисті кошти позивачки. Нотаріально засвідченою заявою від 21.05.2025 відповідач також підтверджує факт придбання квартири виключно за особисті кошти позивачки, відповідач не претендує на спірну квартиру та визнає її особистою приватною власністю позивачки. Враховуючи викладене, позивачка звернулася з цим позовом до суду та просить визнати особистою приватною власністю вищевказану квартиру. 1.2. В судовому засіданні позивачка пояснила, що вона зараз проживає в Канаді. Спірна квартира купувалася виключно за її кошти під час шлюбу сторін, проте право власності було оформлено на відповідача, оскільки він перебував у місті Харкові, а вона перебувала на той час на заробітках у Чехії. Представник позивачки в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги. Відповідач в судовому засіданні вказав, що він зараз проживає у Польщі. Він визнає позовні вимоги, наслідки визнання позову йому зрозумілі. Він визнає, що спірна квартира була куплена за кошти позивачки. Право власності на квартиру було оформлено на нього, оскільки позивачка тоді не перебувала у місті Харкові. 2. Обставини справи, зміст спірних правовідносин 2.1. Відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 26.02.2024 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У рішенні встановлено, що сторони уклали шлюб 08.10.2015. В судовому засідання сторони визнали, що шлюб між ними розірвано. Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого 30.08.2021 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Колядою Ю.С. та зареєстрованого в реєстрі за №3447, [PERSON] (продавець) передає у власність [PERSON] (покупець) квартиру [ADDRESS] , а покупець сплачує обговорену грошову суму. У договорі вказано, що квартира складається з 1 кімнати та має загальну площу 25,7 кв.м., житлову площу 12,8 кв.м. Відповідно до п. 7 вищевказаного договору, покупець діє зі згоди дружини [PERSON] , що підтверджується відповідною заявою, підпис на якій засвідчено 30.08.2021 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Колядою Ю.С. за реєстром №3446, про що доведено до відома продавця. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.12.2025, власником квартири [ADDRESS] , є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2021, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Колядою Ю.С. 2.2. 11.08.2025 відповідач [PERSON] подав до суду заяву про визнання позову, яка була підписана його електронним підписом. 3. Релевантні джерела права 3.1. Відповідно до вимог частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. 3.2. Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частин 2, 4 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2, 3 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 3.3. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року по справі № 654/4518/18. 3.4. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. 4.Оцінка доказів та аргументів сторін 4.1. Надані до суду докази підтверджують, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, а право власності на квартиру було оформлено на ім`я відповідача. В договорі купівлі-продажу квартири вказано про те, що відповідач діє зі згоди дружини (позивачки). Тобто, стосовно спірної квартири діє презумпція спільного сумісного майна подружжя. Разом з тим, у судовому засіданні та у письмовій заяві відповідач визнав позов про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру за позивачкою. Відповідач також визнав, що квартира була придбана за кошти позивачки. Визнання позову відповідачем та визнання ним факту придбання квартири за кошти позивачки не суперечить закону, а також не порушує прав, свобод чи інтересів третіх осіб, а тому суд приймає визнання позову відповідачем. Суд враховує, що в судовому засіданні позивачка та відповідач повідомили недостовірні відомості про те, що позивачка нібито була відсутня в місті Харкові в день укладення договору купівлі-продажу спірної квартири 30.08.2021. Недостовірність цих відомостей підтверджується пунктом 7 договору, де вказано, що 30.08.2021 нотаріус в місті Харкові засвідчив справжність підпису позивачки на заяві. Однак, така недобросовісна процесуальна поведінка сторін не впливає на той факт, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, а також не порушує прав, свобод чи інтересів третіх осіб. Суд також враховує, що у цій справі відсутня ситуація, в якій можна було б стверджувати про відсутність предмета спору. В даному випадку предмет спору полягає в тому, що право власності на спірну квартиру оформлено за відповідачем, стосовно квартири діє презумпція спільного сумісного майна подружжя, проте позивачка в силу норм пункту 3 частини першої статті 57 СК України вважає квартиру своєї особистою приватною власністю. 4.2.В підсумку, враховуючи наявні у справі докази, пояснення сторін та визнання позову відповідачем, суд вважає, що позовні вимоги про визнання спірної квартири особистою приватною власністю відповідачки підлягають задоволенню. 5. Розподіл судових витрат 5.1. Оскільки відповідач визнав позовні вимоги, а представник позивачки у позовній заяві просив судові витрати покласти на позивачку, суд не вбачає судових витрат, які підлягають розподілу. На підставі викладеного,

Outcome: approved