Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

позивач ТОВ «ВІН ФІНАНС» через представника за довіреністю Романенка М.Е. звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 20 737,09 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 25 серпня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] укладено Договір про надання фінансового кредиту №281141, за яким відповідач отримав у кредит грошові кошти у розмірі 7000,00 грн., зі сплатою процентів за користування цим кредитом, що їх зобов`язався повернути та сплатити відсотки. Однак, взятих на себе кредитних зобов`язань за цим договором відповідач належним чином не виконав, внаслідок чого 12 квітня 2018 року первісний кредитор ТОВ «Авентус Україна» за Договором факторингу №1, Додаткової угоди №10 та підписаного Реєстру прав вимоги №11 від 27.12.2018 року відступив право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за цим Кредитним договором №281141 від 25.08.2018 року на користь ТОВ ФК «Довіра та Гарантія», яке відповідно до протоколу загальних зборів №1706 від 25.07.2024 року перейменовано ТОВ «ВІН ФІНАНС» (позивача у справі) на загальну суму заборгованості в розмірі 20 737,09 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту в сумі 3500 грн., заборгованість за несплаченими відсотками в сумі 10455 грн., заборгованість за пенею і штрафами в сумі 10455 грн., а також інфляційні втрати в сумі 3464,74 грн. та 3% річних у сумі 1427,35 грн. Також представник позивача просив поновити строк позовної давності, який не був пропущений, враховуючи його продовження на строк дії карантину в зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (у редакції Закону України №540-ІХ від 30.03.2020), ураховуючи приписи пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також надалі введеного в Україні воєнного стану від 24.02.2022. Відтак, оскільки відповідач добровільно не погашає вказану заборгованість за кредитом, що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом. Крім того, представник позивача просить стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 05.09.2025 року вказана цивільна справа передана за підсудністю на розгляд Буського районного суду Львівської області, який ухвалою від 23.10.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Представник позивача за довіреністю Романенко М.Е. в судове засідання не з`явився, а у позовній заяві просив розглядати справу без участі представника позивача, на підставі наявних доказів та матеріалів, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, а його представник адвокат Брегей І.С. у судовому засіданні (в режимі ВКЗ) позовні вимоги заперечила повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх. №7867/25 від 18.11.2025), де просили відмовити повністю в задоволенні позову. Так, відповідач [PERSON] заперечує факт укладення спірного кредитного договору, Так, з індивідуальної частини Договору про надання фінансового кредиту №281141 від 25.08.2018 року, графіку розрахунку до цього Договору не вбачається, що такі підписані відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, оскільки такий не відповідає положенням пункту 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», а позивачем ТОВ «ВІН ФІНАНС» не надано також належних та допустимих доказів надсилання відповідачу електронного повідомлення на укладення електронного договору. При цьому, зазначення в довідці про ідентифікацію ТОВ «Авентус Україна» фінансового номера телефону, на який нібито відправлено одноразовий ідентифікатор оtp-пароль, не свідчить про те, що такий одноразовий ідентифікатор було відправлено на цей номер. Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем не доведено перехід права вимоги до ТОВ «ВІН ФІНАНС», оскільки необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання, за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог, чого в даному випадку позивачем не дотримано. Кріи того, представник відповідача покликається на те, що позивачем не надано первинних бухгалтерських документів. Так, позивач ТзОВ «ВІН ФІНАНС» у своїй позовній заяві вказує, що кредитні кошти у розмірі 3500 грн. були перераховані на рахунок відповідача (лист ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 22.05.2025 за №5606-ВП), однак в матеріалах відсутня будь-яка інформація щодо номера банківської картки, яка б належала відповідачу [PERSON] , та на яку було здійснено переказ коштів або достатніх реквізитів такого карткового рахунку та/чи його емітування в будь-якому банку. Окрім цього, із даного листа вбачається, що 25.08.2018 року здійснено три перекази коштів на аналогічну суму позики. Таким чином, представник відповідача вважає, що вищевказаний лист ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 22.05.2025 року та інші долучені до позову матеріали не можуть бути належними доказами у даній справі, оскільки не підтверджують факту переказу коштів, оскільки такі документи не містять відмітки про час їх прийняття та виконання банком, не містять повного номера картки, з чого можна було б встановити факт перерахування коштів на картковий рахунок саме відповідачу. Таким чином, оскільки позивачем ТОВ «ВІН ФІНАНС» не доведено належними і допустимими доказами, що електронний договір підписано відповідачем, в тому числі й одноразовим ідентифікатором, як й не надано належних і допустимих документів, передбачених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», які б підтверджували переказ кредитних коштів на рахунок відповідача, не доведено перехід права вимоги за кредитним договором та/чи доказів на підтвердження оплати за договором факторингу та додатках до цього договору, зокрема в частині оплати відступлення прав вимоги за кредитним договором, який був укладений з відповідачем 24.07.2018 року. Відтак, вважають, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Позивач ТОВ «ВІН ФІНАНС» не скористалося своїм процесуальним правом у порядку статті 179 ЦПК України для подання до суду відповіді на відзив. Частиною восьмою статті 279 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Заслухавши доводи представника відповідачки, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до приписів ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» вищевказаний договір укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором (абзац другий ч. 1 ст. 12 цього Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України). Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 525, 611, 612, 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Згідно частини першої статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України). Судом встановлено, що 25 серпня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] укладено Договір про надання фінансового кредиту №281141 у формі електронного документа з використанням електронного підпису за допомогою одноразового персонального ідентифікатора «А561987», підписаного відповідачем 25.08.2018 о 01:26:53, що підтверджується скріншотом цього Договору від 25.08.2018 року та довідкою про ідентифікацію ТОВ «Авентус Україна», які свідчать про укладення відповідачем такого кредитного договору із ТОВ «Авентус Україна» в електронній формі. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що 12 квітня 2018 року первісний кредитор ТОВ «Авентус Україна» за Договором факторингу №1, Додаткової угоди №10 та Реєстру прав вимоги №11 від 27.12.2018 року відступив право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за цим Кредитним договором №281141 від 25.08.2018 року на користь ТОВ ФК «Довіра та Гарантія», яке відповідно до протоколу загальних зборів №1706 від 25.07.2024 року перейменовано ТОВ «ВІН ФІНАНС» (позивача у справі) на загальну суму заборгованості в розмірі 20 737,09 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту в сумі 3500 грн., заборгованість за несплаченими відсотками в сумі 10455 грн., заборгованість за пенею і штрафами в сумі 10455 грн., а також інфляційні втрати в сумі 3464,74 грн. та 3% річних у сумі 1427,35 грн. Разом із тим, в силу вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України із урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. З урахуванням того, що на вимогу суду банк не надав оригіналів кредитних договорів за 2006, 2009 роки, оригіналу Генеральної угоди від 9 серпня 2012 року, виписки з особового рахунку відповідача; заперечень законного представника відповідача щодо підписання Генеральної угоди відповідачем та не здійснення позичальником платежів за договором, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку. Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15-ц. Крім того, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі №752/9423/15-ц міститься правовий висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Таким чином, виписка по особовому рахунку позичальника, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року в справі №200/5647/18. Зокрема, що апеляційному суду необхідно дослідити виписку по картковому рахунку у сукупності з іншими доказами та перевірити, чи було встановлено відповідачу кредитний ліміт, якщо було встановлено, то в якому розмірі, чи отримував він кредитну картку та строк її дії, чи користувався останній кредитними коштами (чи отримував готівку у банкоматі та відділенні банку, чи купував товари та чи перерахував кошти на інші рахунки), якщо користувався, то в якому розмірі, чи здійснював повернення кредитних коштів позивачу, якщо здійснював, то в якому розмірі. Натомість, суд констатує, що у матеріалах даної справи виписка по картковому рахунку відповідача [PERSON] відсутня. Крім того, наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором не є достатнім для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами товариства та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутності належних та допустимих доказів, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов відповідного кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. Оцінюючи наданий позивачем лист ТОВ ФК «WayForPay» за №5606-ВП від 22.05.2025 року, суд констатує, що за його змістом вбачається, що 25.08.2018 року ТОВ «Авентус Україна» здійснив переказ грошових коштів позичальникам на суму по 3500 грн. декілька разів на невстановлені банківські рахунки, зокрема: маска картки [NUMBER] (код авторизації 141052, номер транзакції в системі WayForPay creditplus [NUMBER] ), маска картки [NUMBER] (код авторизації 212867, номер транзакції в системі WayForPay creditplus [NUMBER] ), маска картки [NUMBER] (код авторизації 213011, номер транзакції в системі WayForPay creditplus [NUMBER] ), при цьому номер рахунку отримувача не відображається повністю, як і не відображається ПІБ, РНОКПП особи, як і приналежність картки саме відповідачу [PERSON] та яка із трьох переказів має відношення до відповідача, а тому ідентифікувати відповідача [PERSON] , як власника банківської картки та отримувача цих коштів за вказаним документом, неможливо. Крім того, даний документ не є первинним документом в розумінні приписів статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відтак, на думку суду, долучений представником позивача до позовної заяви вищевказаний лист ТОВ ФК «WayForPay» за №5606-ВП від 22.05.2025 про переказ грошових коштів на різні рахунки, як єдиний доказ на підтвердження видачі кредиту відповідачу [PERSON] , не є належним та достатнім доказом отримання кредитних коштів відповідачем, який вказаний факт категорично заперечує. При цьому, суд констатує, що позивач ТОВ «ВІН ФІНАНС» в порядку вимог статті 84 ЦПК України не заявляв клопотання про витребування доказів щодо перерахування відповідачу [PERSON] заявлених до стягнення кредитних коштів у сумі 3500 грн., зокрема, шляхом витребування у банківської установи інформації про факт зарахування коштів на картковий рахунок відповідача [PERSON] . Інших документів, які би підтверджували отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів від позивача на умовах договору кредитування, представником позивача не надано. При цьому, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 13 травня 2020 року в справі №219/1704/17 виснував, що тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Посилання банку на наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки сам розрахунок, виписка по рахунку та довідки про відкриття кредитного рахунку та умови кредитування є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалася кредитна картка, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутністю оригіналу самого договору, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору б/н від 20 травня 2008 року, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Ураховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини, зокрема, те, що представником позивача ТОВ «ВІН ФІНАНС» не надано належних та допустимих доказів на підтвердження видачі первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна» відповідачу [PERSON] кредитних коштів, зняття таких коштів відповідачем з рахунків, відкриття рахунків на ім`я відповідача (виписки з особового рахунку, копії квитанції, меморіального ордеру тощо) та інших доказів, які б підтверджували факт отримання кредитних коштів відповідачем в розмірі, заявленому позивачем, до позовної заяви не надано. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» від 10.02.2010). Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18.07.2006). Відтак, суд приходить до переконання про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за їх недоведеністю. Крім того, у відповідності до вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача, ураховуючи відмову в задоволенні позову. Ураховуючи викладене, та

Outcome: dismissed