Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

06 червня 2025 року представник позивача [PERSON] адвокат Манова І.М. звернулася до Саратського районного суду Одеської області з позовом до Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок, в якій просить суд визнати за [PERSON] право власності на самочинно збудоване майно, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: А-1- житловий будинок, загальною площею 99,8 кв.м., житловою площею 51,2 кв.м.; Д-гараж; 1-5 дворові споруди; Б,б літня кухня з навісом; В, Е сарай; Г,г сарай з навісом. Позов обґрунтувала тим, що позивачка в період з 1990 по 1994 рік на виділеній сільською радою земельній ділянці побудувала житловий будинок, загальною площею 99,8 кв.м, житловою площею 51,2 кв.м., площею забудови 148 кв.м. загальним будівельним об`ємом 740 куб.м, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок від 13 серпня 2024 року. Дозвільних документів на початок виконання будівельних робіт позивачка не отримувала. Під час проведення будівельних робіт позивачем були дотримані будівельні, архітектурні, санітарні та екологічні норми. З початку проведення будівельних робіт з будівництва житлового будинку ніяких заяв, претензій та скарг щодо збудованого житлового приміщення - від осіб, чиї права даним будівництвом могли бути порушені, не надходило, це свідчить про те, позивачем не були порушені права інших осіб будівництвом зазначеного нерухомого майна. З 1994 року по 2025 рік позивачка використовує дану житлову будівлю за цільовим призначенням, однак підставою для її узаконення слугувала та обставина, що позивачка не може підключити світло до даного будинку, оскільки в неї відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно у зв`язку чим позивачеві необхідно узаконити дану будівлю для подальшої можливості використовувати за її цільовим призначенням. Для можливості узаконення будівлі житлового будинку в позасудовому порядку позивачем було замовлено ФОП [PERSON] проведення технічної інвентаризації садибного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, за адресою: [ADDRESS] , на підставі якого було виготовлено технічний паспорт від 13 серпня 2024 року, яким встановлено, що житловий будинок загальною площею 99,8 кв. м, житловою площею 51,2 кв.м., площею забудови 148 кв.м. загальним будівельним об`ємом 740 куб.м., що розташований з адресою: [ADDRESS] (копія додається). Будинок закінчений будівництвом, не є аварійним і придатний для надійної та безпечної експлуатації. Рішенням сессії Новоселівської сільської ради від 29 серпня 2008 року земельну ділянку для обслуговування житлового будинку розташованого по [ADDRESS] площею 0,15 га закрепили за [PERSON] . Рішенням сессії Новоселівської сільської ради від 23 грудня 2016 року найменовано вулицю, яка розташована паралельно з вулицею Молодіжна вулицею Лесі Українки. Згідно довідки Новоселівського старостинського округу №460 від 05 червня 2024 року згідно погосподарської книги №12 особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] власником житлового будинку господарських будівель та споруд є [PERSON] , [INFO] . Площа земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд складає 0,15 га, в оренду не передавалася та знаходиться у фактичному користуванні. Право власності не оформлювалося. З метою оформлення права власності на будинок [PERSON] звернулася до Державного реєстратора прав на нерухоме майно з заявою про державну реєстрацію прав на закінчений будівництвом житловий будинок садибного типу. Листом від 26 травня 2025 року за № 10-28/20 було відмовлено в проведенні реєстраційних дій, що стало підставою звернення з позовом до суду. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 11 червня 2025 року відкрито провадження у вищевказаній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Саратського районного суду Одеської області від 29 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] в особі представника адвоката Манової Інни Миколаївни до Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок. Призначено справу до судового розгляду по суті на 11 листопада 2025 року на 09:00 годину, в приміщенні Саратського районного суду Одеської області, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Манова І.М. у судовому засіданні позов підтримали з підстав викладених у ньому, та просили суд його задовольнити. Разом з тим, представник позивача зазначила про те, що після відмови державного реєстратора позивач до органу ЦНАП, та до управління архітектурно-будівельного контролю не зверталась, через брак коштів. В будинку проживає з дитинства, на час побудови будинку у 1994 році, була неповнолітньою. Представник Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області Байло А.А. у судовому засіданні пояснив, що вони не є органом, який уповноважений надавати висновок щодо будівельних та архітектурних норм. З цим питанням позивач мала звернутися до Білгород-Дністровського управління архітектурно-будівельного контролю, який надає оцінку чи відповідає будинок санітарним, технічним та будівельним нормам. В подальшому після отримання цього висновку, є підстави для визнання права власності. Представник Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області Аркуша В.Б. пояснив, що земельна ділянка не сформована, кадастрового номеру не має, у власність не передавалась. Вислухавши пояснення та думку позивача, її представника, представників Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані письмові заяви, суд дійшов таких висновків. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до технічного паспорту, реєстраційний номер у реєстрі будівельної діяльності: ТI01:3635-7743-2978-3831, замовником якого є [PERSON] , житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , побудований у 1994 році. Загальна площа 99,80 кв. м, житлова площа 51,20 кв м, площа забудови 148 кв м, загальний будівельний об`єм 740 куб. м. Відповідно до довідки № 458 від 05 червня 2024 року виданої Саратською седищною радою Білгород-Дністровського району Одеської області, згідно погосподарської книги №12, особовий рахунок № [NUMBER] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , побудований у 1994 році. Згідно довідки № 413 від 20 травня 2024 року виданої Новоселівським сторостинським округом Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області, згідно погосподарської книги №12, особовий рахунок № [NUMBER] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , власником житлового будинку, господарських будівель та споруд, згідно Рішення «Про внесення змін до книги погосподарського обліку» Новоселівської сільської ради Саратського району від 09 квітня 2020 року XXXVIII сесії VII скл. - № 594/1, значиться [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки № 448 від 05 червня 2024 року виданої Новоселівським сторостинським округом Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області, [PERSON] , [INFO] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з довідки №460 від 05 червня 2024 року виданої Новоселівським сторостинським округом Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області, згідно погосподарської книги №12, особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , власником житлового будинку, господарських будівель та споруд є [PERSON] , [INFO] . Площа земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд складає 0,15 га, в оренду не передавалась та знаходиться у фактичному користуванні. Право власності не оформлювалось. Відповідно до Рішення Новоселівської сільської ради Саратського району Одеської області про зняття з особового рахунку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку [PERSON] та закріпленні за [PERSON] від 29 серпня 2008 року XIУ сесія 185 У скликання, ухвалила: надати дозвіл про зняття з особового рахунку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , площею 0,15 га та закріпити за [PERSON] цю земельну ділянку. Землевпоряднику [PERSON] провести зміни в обліково-кадастрових документах. Як вбачається з Рішення Новоселівської сільської ради Саратського району Одеської області від 23 грудня 2016 року XIII сесія VII скл № 143 Про найменування вулиць на території [ADDRESS] . Згідно звіту про оціночну вартість житлового будинку садибного типу за адресою: [ADDRESS] , вартість будинку складає 200698,00 гривень. Відповідно до листа Центру надання адміністративних послуг Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 10-28/20 від 26 травня 2025 року, державним реєстратором Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області отримано документи для проведення державної реєстрації права власності за [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . При перевірці виявлено, що документи подані не у повному обсязі, відсутній документ про сплату адміністративного збору, а також надані документи не дають змоги встановити їх відповідність діючому законодавству про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Для державної реєстрації права власності на вказаний житловий будинок необхідно надати документи, передбачені статтями 27 та 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також п.6 та 8 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі Порядок), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У зв`язку з тим, що житловий будинок побудований у 1994 році, державна реєстрація права власності на такий об`єкт здійснюється згідно вимоги пунктів 77-79 Порядку, з наданням документів про прийняття даного об`єкту в експлуатацію. В наданому пакеті документів відсутній документ, що посвідчує прийняття даного об`єкту в експлуатацію, що є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності. У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно з приписами ч. ч. 2, 3 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Таким чином, ст.376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України). У пункті 12 Постанови № 6 роз`яснено, що, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28 січня 2013 року відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання. Аналогічною є правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 25 серпня 2020 року у справі № 760/21223/17-ц, від 18 квітня 2019 року у справі № 306/2140/17. Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Отже, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Аналогічні правові висновки закріплені Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 у справі №6-159цс15 та Верховним Судом в постанові від 19 березня 2018 у справі №2-4435/2008. У цій справі, встановлено, що [PERSON] є користувачем земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господасрьких будівель та споруд, яка складає 0,15 га, яка в оренду не передавалась та знаходиться у її фактичному користуванні. Право власності не оформлювалось. Відповідно до Рішення Новоселівської сільської ради Саратського району Одеської області про зняття з особового рахунку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку [PERSON] та закріпленні за [PERSON] від 29 серпня 2008 року XIУ сесія 185 У скликання, ухвалила: надати дозвіл про зняття з особового рахунку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , площею 0,15 га та закріпити за [PERSON] цю земельну ділянку. Землевпоряднику [PERSON] провести зміни в обліково-кадастрових документах. У 1994 році без належних дозвільних документів на зазначеній земельній ділянці збудований будинок, без відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи. Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 03 липня 2018 року № 158 було затверджено Порядок проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт (далі - Порядок № 158). Дія Порядку № 158 встановлює процедуру проведення обстеження та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CC1), збудовані на земельних ділянках відповідного цільового призначення без дозвільного документа будівельних робіт, а саме: - індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарських (присадибних) будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, збудованих у період з 05 серпня 1992 року до 09 квітня 2015 року; - будівель і споруд сільськогосподарського призначення, збудованих до 12 березня 2011 року. Згідно п. 1 розділу ІІІ Порядку № 158, прийняття в експлуатацію об`єктів здійснюється безоплатно органом державного архітектурно-будівельного контролю протягом 10 робочих днів з дня подання відповідної заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені такі об`єкти, за результатами технічного обстеження цих об`єктів шляхом реєстрації поданої ними декларації про готовність об`єкта до експлуатації. В постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року в справі № 715/1650/22 викладено правовий висновок, згідно якого, на підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, яка перебуває у власності особи, за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проєктною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК України). В пункті 60 зазначеної постанови зазначено, що правом на звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудоване або реконструйоване нерухоме майно наділена особа, яка у передбаченому законом порядку зверталася до органів державного архітектурно-будівельного контролю, це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність (бездіяльність) дають підстави вважати про наявність спору про право. Вказаних умов позивачем не дотримано. Аналогічні та схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі № 640/13030/16-ц, від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17, від 19 травня 2022 року у справі № 263/8509/20. Так в матеріалах справи мається відмова Центру надання адміністративних послуг Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 10-28/20 від 26 травня 2025 року, оскільки не було надано документу, що посвідчує прийняття даного об`єкту в експлуатацію та не сплачено адміністративний збір. Крім того, під час судового розгляду позивач та її представник адвокат Манова І.М. зазначили, що повторно до державного реєстратора не звертались, не оскаржували відмову, не звертались до органів архітектурно-будівельного контролю, зазначивши про брак коштів. Суд звертає увагу, що суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію. Позивач не зверталася до органу державного архітектурно-будівельного контролю щодо введення об`єкта до експлуатації у встановленому законом порядку та відповідність будинку архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та інших нормам і правилам, а отримавши відмову Центру надання адміністративних послуг Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 10-28/20 від 26 травня 2025 року та не усунувши недоліки, одразу звернулася до суду з позовом про визнання права власності, що свідчить про те, що вона не вичерпала усі можливі заходи узаконення самовільно збудованого об`єкту у позасудовому порядку, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Наявність технічного паспорту та запису у погосподарський книзі, без дотримання вищевказаних вимог, не можуть слугувати підставою визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed