Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

01 вересня 2025 року адвокат Онопрієнко Ю.О. в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. Позов обґрунтовано тим, що 04 лютого 2017 року позивач [PERSON] із відповідачем [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано у Бучанському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що складено відповідний актовий запис за № 19 від 04 лютого 2017 року та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 04 лютого 2017 року. Від спільного шлюбу подружжя має малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] , виданого Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 28 лютого 2017 року, відповідний актовий запис № 49 від 28 лютого 2017 року. Донька є дитиною з інвалідністю, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 19 грудня 2022 року, виданим УСЗН Броварської МР Броварського району Київської області. Згідно з зазначеним посвідченням позивач є законним представником (опікуном) дитини з інвалідністю. Спільне життя позивача з відповідачем не склалося. Між ними постійно виникають сварки та суперечки, що негативно впливає на стан їхнього здоров`я та призводить до сильних душевних хвилювань. Неодноразові намагання примиритися та налагодити сімейні стосунки не мали результату. В даний час подружжя не веде спільне господарство, шлюбно-сімейні відносини не підтримують. Сімя фактично розпалася та існує лише формально. Подальше збереження шлюбу є недоречним та таким, що суперечить його інтересам та інтересам дитини. Призначення будь-яких строків для примирення є недоцільним. 18 вересня 2025 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. За зареєстрованою адресою місця проживання відповідача засобами поштового зв`язку акціонерного товариства «Укрпошта» направлялась копія ухвали суду про відкриття провадження у справі, зворотне повідомлення було повернуто до суду як вручене відповідачу 09.10.2025 року із підписом працівника об`єкта поштового зв`язку. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 дійшов висновку про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Близькі за змістом висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17, постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б. Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 лютого 2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстровано у Бучанському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що складено відповідний актовий запис за № 19, серія [NUMBER] . Від спільного подружнього життя у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони остаточно припинили сімейні відносини, не ведуть спільного господарства. Так, відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 5 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Водночас, положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. У відповідності до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу. За положеннями ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Також, у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дата й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. Таким чином, виходячи з аналізу вищенаведених положень законодавства, шлюб має добровільний характер, ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання. При цьому, незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвати шлюбу. Отже, встановивши не бажання позивача продовжувати шлюбні стосунки та відсутність будь-яких переконливих доказів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї, суд дійшов висновку про те, що подальше збереження шлюбу без взаємної згоди є неможливим та буде суперечити інтересам сторін. Враховуючи вищевикладене та враховуючи ті обставини, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач цьому не заперечував, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а шлюб між позивачем та відповідачем розірванню, оскільки подальше збереження шлюбу без взаємної згоди є неможливим.

Outcome: approved