Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця, в якому просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.06.2006 у розмірі 32399,67 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав Заяву №б/н від 26.06.2006 року. Підписавши заяву між сторонами був укладений Договір про надання банківських послуг. Позичальнику [PERSON] був відкритий картковий рахунок та встановлено кредитний ліміт, розмір якого в подальшому змінювався. [INFO] позичальник [PERSON] помер. Спадкоємцем померлого позичальника є [PERSON] . Позивачем 14.03.2024 року була направлена претензія кредитора до Красноградської державної нотаріальної контори та 09.04.2024 року отримана відповідь Зачепилівської державної нотаріальної контори. Так, відповідач прийняла спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника [PERSON] . До спадкоємця позичальника було направлено лист-претензію, згідно якої позивач пред`явив свої вимоги, але будь-яких дій з боку відповідача виконано не було. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором №б/н від 26.06.2006 року становить 32399,67 грн, яка складається з: 32399,67 грн заборгованість за тілом кредиту. На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість у розмірі 32399,67 грн, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою Берестинського районного суду Харківської області від 22.04.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та ухвалою від 30.05.2025 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду на 05.08.2025 року. Від відповідача [PERSON] 11.07.2025 року надійшов відзив на позовну заяву. Даний відзив наданий поза межами строку наданого для надання відзиву. В даному відзиві відповідач виклала свої заперечення проти задоволення позову, зазначила, що наявна заборгованість її померлого чоловіка перед банком не підтверджена належними та допустимими доказами. [PERSON] одночасно мав 5 карток однакового терміну дії і всі вони були видані на підставі договору від 26.06.2006 року. Також у заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ відсутні відомості з якими саме Умовами та Правилами ознайомлений і погоджується [PERSON] , підписуючи Заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо відсотків та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) та зокрема у зазначененому в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Додані до позовної заяви матеріали не містять доказів, які б підтверджували, що сторони обумовили та погодили розмір відсотків, які мав сплачувати [PERSON] за користування кредитними коштами. Представник позивача в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з письмовою заявою, в якій позов підтримує повністю, просить справу розглянути в його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явилась, від неї надійшла письмова заява відповідно до якої просить розгляд справи проводити за її відсутності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 26.06.2006 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав Заяву №б/н від 26.06.2006 року. Дана Анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між позичальником та Банком Договір про надання банківських послуг. Позичальник ознайомився та погодився з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення у письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщенні на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.ua. Позичальник зобов`язався виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua. Анкета-заява була підписана [PERSON] . На підтвердження позовних вимог в матеріалах справи також міститься Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг. Отже, підписавши вищевказану Анкету-заяву між сторонами був укладений Договір про надання банківських послуг, з умовами якого [PERSON] погодився. Відтак, після підписання вказаного Договору відповідач власним підписом засвідчив факт взяття на себе відповідного зобов`язання, обумовленого Договором щодо користування кредитними коштами, їх повернення та сплати відсотки за користування ними. Укладення між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] кредитного договору №б/н, за яким [PERSON] було отримано кредитні картки підтверджується Довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 04.04.2025 року. Так, [PERSON] були видані наступні кредитні картки: № [NUMBER] від 26.06.2006 року з терміном дії до 06/13; № [NUMBER] від 24.09.2009 року з терміном дії до 06/13; № [NUMBER] від 27.06.2013 року з терміном дії до 06/17; № [NUMBER] від 15.01.2016 року з терміном дії до 01/20; № [NUMBER] від 06.05.2016 року з терміном дії до 01/20; № [NUMBER] від 14.02.2018 року з терміном дії до 07/20; № [NUMBER] від 21.05.2017 року з терміном дії до 05/21; № [NUMBER] від 21.05.2017 року з терміном дії до 05/21; № [NUMBER] від 30.06.2020 року з терміном дії до 11/23. Позивачем на підставі вищевказаного Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок № [NUMBER] та встановлено початковий кредитний ліміт, що зазначено у Довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] (Договір б/н). У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 33000,00 грн, а 01.02.2024 року зменшився до 0,00 грн, що підтверджується вказаною Довідкою. Позичальник активно користувався наданими коштами, що підтверджується інформацією, викладеною в Виписці за договором №б/н за період 26.06.2006-04.04.2025 роки. Натомість, свої зобов`язання з погашення кредиту позичальник [PERSON] виконував неналежним чином, у зв`язку з чим утворилась заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором №б/н від 26.06.2006 року у розмірі 32399,67 грн, яка складається з наступного: 32399,67 грн - заборгованість за тілом кредита, в т.ч.: 0,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредита; 0,00 грн - заборгованість за простроченим тілом кредита; 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0,00 - нарахована пеня; 0,00 грн - нараховано комісії. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . АТ КБ «Приватбанк» 05.03.2024 року було направлено претензію кредитора до Красноградської державної нотаріальної контори. Згідно з копією відповіді Зачепилівської державної нотаріальної контори від 27.03.2024 року, яка була отримана позивачем 09.04.2024 року, Зачепилівська державна нотаріальна контора зареєструвала претензію кредитора та доведе до відома спадкоємців [PERSON] 13.01.2025 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до спадкоємця після померлого [PERSON] [PERSON] з листом-претензією про задоволення вимог кредитора та сплату заборгованості за вищевказаним Кредитним договором. Так, згідно з матеріалами вказаної Спадкової справи №124/2024, 18 квітня 2024 року до Зачепилівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , звернулась дружина померлого [PERSON] [PERSON] , але отримати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя не бажала. Син померлого [PERSON] [PERSON] надав до Зачепилівської державної нотаріальної контори 18 квітня 2024 року заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Також, як вбачається з матеріалів Спадкової справи №124/2024, згідно з відомостями, наданими Красноградською міською радою за № 880 від 18.04.2024 року, [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 1985 року по день смерті [INFO] . На момент смерті [PERSON] за вищевказаною адресою були зареєстровані: дружина [PERSON] , 1967 року народження, та син [PERSON] , 1987 року народження. Місце проживання відповідачки [PERSON] також підтверджується отриманим судом відомостями з Берестинської (Красноградської) міської ради. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відтак, до спадкоємців переходять не тільки права, що належали спадкодавцю, але і його обов`язки. Винятком з цього правила є лише зобов`язання боржника, які припиняються зі смертю фізичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 608 ЦК зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим, не може бути виконане іншою особою. В усіх інших випадках до спадкоємців переходять відповідні боргові зобов`язання спадкодавця. Так, у спадщину переходять: обов`язки, що випливають з цивільно-правових договорів (крім тих, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця); обов`язки з відшкодування матеріальної шкоди (збитків); обов`язки по відшкодуванню моральної шкоди (присудженої судом за життя спадкодавця); обов`язки по виплаті неустойки у вигляді штрафу або пені (присудженої судом за життя спадкодавця); витрати на утримання, догляд, лікування, поховання спадкодавця (але не більш, ніж за 3 роки); обов`язки за договором оренди житла з викупом. Згідно зі ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Як передбачено ч.ч. 2, 3, 4 ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Згідно із ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Борги спадкодавця - це майнові зобов`язання, які прийняв на себе спадкодавець перед фізичними або юридичними особами-кредиторами, але смерть позбавила його можливості виконати їх. Обов`язок доказувати борги померлого покладається на самого кредитора. Кредитор, який звернувся до спадкоємців, зобов`язаний надати документи, що підтверджують його вимоги. Таким чином, у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Отже, правовідносини, що виникли між Банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень ст. 1282 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, встановити дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №640/6274/16-ц (№61-25487св18). Згідно копії спадкової справи №124/2024, заведеної Зачепилівською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , свідоцтва про право на спадщину не видавались. АТ КБ «ПриватБанк» 05.03.2024 року була направлена претензія кредитора до Зачепилівської державної нотаріальної контори, а 13.01.2025 року відповідачу. Отже, кредитором не порушено строки, які передбачені статтею 1281 ЦК України, адже банк звернувся з претензією кредитора до нотаріальної контори 05.03.2024 року, яку зареєстровано в нотаріальній конторі 25.03.2024 року, в межах встановлених вказаною статтею строків. За положеннями статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 3 статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України). З урахуванням викладеного [PERSON] є належним відповідачем за даним позовом, оскільки прийняла спадщину після чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України, як така, що постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявила про відмову від неї. Також [PERSON] 18 квітня 2024 року звернулась до Зачепилівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , але отримати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя не бажала. Відповідно до складеного позивачем розрахунку заборгованості, станом на 12.11.2023 року заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.06.2006 року становить 32399,67 грн, що є тілом кредиту. Разом з тим, за змістом положень ст.1282 ЦК України задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. Для всіх спадкоємців, як за законом, так і за заповітом, існує однакова межа відповідальності за боргами спадкодавця. Обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців. Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи. Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора. Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості. Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц. Відповідачем не зазначено та не доведено, що вказаний вище розмір боргу перевищує вартість успадкованого майна відповідача. Верховний Суд роз`яснив, що стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. Таким чином, суд вважає позовні вимоги, адресовані відповідачу як спадкоємцю померлого [PERSON] правомірними та обґрунтованими. Щодо заперечень відповідача, що у заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг відсутні відомості з якими саме Умовами та Правилами ознайомлений і погоджується [PERSON] , підписуючи Заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо відсотків та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), суд зазначає, що позивачем і не заявлено вимоги до відповідача про стягнення процентів та неустойки, а лише заборгованість за тілом кредиту. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 83 ЦПК України позивач, особа, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Так, доказів погашення заборгованості за Кредитним договором №б/н від 26.06.2006 року, а також власних розрахунків заборгованості відповідачем надано не було. Виходячи з вищенаведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця у повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідачів підлягають також стягненню витрати позивача зі сплати судового збору в сумі 3028,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved