Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Пилип`юк Олександр Мирославович звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до [PERSON] про поділ земельної ділянки в натурі. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 1/2 (одна друга) частка земельної ділянки, загальною площею 0,0953 га, кадастровий номер 7310136300:14:002:0006, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана частка земельної ділянки належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.01.2024, виданого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною I.Є., зареєстровано в реєстрі за № 29. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, [PERSON] успадкувала частину земельної ділянки з кадастровим номером 7310136300:14:002:0006 після смерті [PERSON] , якій дана земельна ділянка належала на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 635219 від 30 березня 2006 року та рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 жовтня 2023 року у справі № 727/9880/23. Як вбачається із державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 635219 від 30 березня 2006 року, земельна ділянка, загальною площею 0,0953 га, кадастровий номер 7310136300:14:002:0006, належала на праві спільної сумісної власності трьом співвласникам, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 жовтня 2023 року у справі № 727/9880/23, яким визначено за [PERSON] 1/2 частку у спільній власності на спірну земельну ділянку, що складає 0,0475 га, було встановлено, що на момент ухвалення рішення співвласниками спірної земельної ділянки були [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] , та [PERSON] . Отже, з вищенаведеного слідує, що після смерті [PERSON] , співвласниками земельної ділянки загальною площею 0,0953 га, кадастровий номер 7310136300:14:002:0006, стали [PERSON] та [PERSON] . В подальшому, [PERSON] та [PERSON] вирішили поділити в натурі земельну ділянку та між ними погоджено проєкт поділу земельної ділянки, загальною площею 0,0953 га, кадастровий номер 7310136300:14:002:0006, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на дві окремі ділянки: ділянка № [NUMBER] , площею 0,0475 га - власник [PERSON] ; ділянка № [NUMBER] , площею 0,0478 га - власник [PERSON] . На підставі проекту поділу земельної ділянки, інженером-землевпорядником ФОП [PERSON] розроблено технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об?єднання земельних ділянок, в результаті якого, після поділу земельної ділянки з кадастровим номером 7310136300:14:002:0006, в Державному земельному кадастрі зареєстровано дві земельні ділянки з кадастровими номерами: 7310136300:14:002:0253, площею 0,0475 га, та 7310136300:14:002:0254, площею 0,478 га, площі та конфігурації яких відповідають погодженому між [PERSON] та [PERSON] проєктом поділу земельної ділянки. Проте, співвласники не уклали нотаріальний договір про поділ земельної ділянки та не зареєстрували за собою право власності на дві окремі земельні ділянки, адже [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина [PERSON] , що вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.03.2025, виданого державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Чернівецької області Назарчук Г.Я., зареєстровано в реєстрі за № 4-154, згідно якого [PERSON] успадкувала квартиру [ADDRESS] . За словами [PERSON] , їй відмовили у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки з кадастровим номером 7310136300:14:002:0006, яка належала померлому [PERSON] , адже його частка не визначена у спільній сумісній власності. Відсутність інших зареєстрованих прав на земельну ділянку з кадастровим номером 7310136300:14:002:0006 також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на те, що [PERSON] не оформила своїх прав на частку земельної ділянки кадастровим номером 7310136300:14:002:0006, [PERSON] не може в повній мірі реалізувати своє право власності. На підставі вищевикладеного просить суд поділити в натурі земельну ділянку загальною площею 0,0953 га, кадастровий номер: 7310136300:14:002:0006, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , у відповідності до проекту земельної ділянки, виконаного сертифікованим інженером-землевпорядником [PERSON] , на: Ділянка № l - площею 0,0475 га, та Ділянка № 2 - площею 0,0478 га. Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0475 га, кадастровий номер: 7310136300:14:002:0253, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка утворилася в результаті поділу земельної ділянки, площею 0,0953 га, кадастровий номер: 7310136300:14:002:0006, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0478 га, кадастровий номер: 7310136300:14:002:0254, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка утворилася в результаті поділу земельної ділянки, площею 0,0953 га, кадастровий номер: 7310136300:14:002:0006, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Припинити між [PERSON] та [PERSON] право спільної часткової власності на земельну ділянку загальною площею 0,0953 га, кадастровий номер: 7310136300:14:002:0006, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Відповідач не скористався правом на подачу відзиву на позовну заяву. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2025 року прийнято заяву представника позивача про зміну предмету позову та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, однак її представник спрямував до суду заяву про розгляд справи в їх відсутності, просили суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутності та не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Згідно положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, проаналізувавши матеріали справи, пояснення сторін по справі, визнання позову відповідачем, вивчивши та дослідивши письмові докази по справі, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 1/2 (одна друга) частка земельної ділянки, загальною площею 0,0953 га, кадастровий номер 7310136300:14:002:0006, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.01.2024, виданого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною I.Є., зареєстровано в реєстрі за № 29. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, [PERSON] успадкувала частину земельної ділянки з кадастровим номером 7310136300:14:002:0006 після смерті [PERSON] , якій дана земельна ділянка належала на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 635219 від 30 березня 2006 року та рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 жовтня 2023 року у справі № 727/9880/23. Як вбачається із державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 635219 від 30 березня 2006 року, земельна ділянка, загальною площею 0,0953 га, кадастровий номер 7310136300:14:002:0006, належала на праві спільної сумісної власності трьом співвласникам, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 жовтня 2023 року у справі № 727/9880/23, яким визначено за [PERSON] 1/2 частку у спільній власності на спірну земельну ділянку, що складає 0,0475 га, було встановлено, що на момент ухвалення рішення співвласниками спірної земельної ділянки були [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] , та [PERSON] . Між [PERSON] та [PERSON] погоджено проєкт поділу земельної ділянки, загальною площею 0,0953 га, кадастровий номер 7310136300:14:002:0006, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на дві окремі ділянки: ділянка № [NUMBER] , площею 0,0475 га - власник [PERSON] ; ділянка № [NUMBER] , площею 0,0478 га - власник [PERSON] . Після поділу земельної ділянки з кадастровим номером 7310136300:14:002:0006, в Державному земельному кадастрі зареєстровано дві земельні ділянки з кадастровими номерами: 7310136300:14:002:0253, площею 0,0475 га, та 7310136300:14:002:0254, площею 0,478 га, площі та конфігурації яких відповідають погодженому між [PERSON] та [PERSON] проєктом поділу земельної ділянки. Судом встановлено, що співвласники не уклали нотаріальний договір про поділ земельної ділянки та не зареєстрували за собою право власності на дві окремі земельні ділянки, адже [INFO] [PERSON] помер згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.09.2024 року. Зі змісту статті 125 ЗК України випливає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Отже, зважаючи на положення статті 125 ЗК, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства. У частині першій статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За правилами статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У частині першій статті 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Ч. 1,2,3 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Таким чином, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, що передбачено статтею 361 ЦК України. На підставі частини першої, другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У постанові Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 334/2465/14- ц зазначено: «право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України). Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) вказано: «Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Частиною першою статті 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Й Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Згідно з частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій на наведене уваги не звернули, не врахували, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється.» Так, згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин, а також не спростовують наведені судом твердження. Суд вважає, що позивачем надано належні докази, які є підставою для задоволення його позовних вимог. На підставі наведеного вище, враховуючи положення ст.264 ЦПК України, відповідно до якої під час ухвалення рішення суд, окрім іншого вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити, приймаючи визнання позову відповідачем, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved