Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

06 листопада 2026 року представник позивача звернувся до Самарського районного суду міста Дніпра із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обгрунтування своїх вимог посилається на ті обставини, що 04 листопада 2005 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладений шлюб, зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 942. В період шлюбу позивачем разом з відповідачкою була придбана земельні ділянка площею 0,1000 гектара, кадастровий номер 1210100000:09:462:0242 (яка належала продавцю на підставі державного акту на право власності на землю серія ЯК № 325603 від 11.04.2012 року), що розташована за адресою [ADDRESS] , призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Договір купівлі - продажу зазначеної земельної ділянки був оформлений на відповідачку та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. 13.04.2012 року, зареєстровано в реєстрі за № 414. Згідно п.9 договору купівлі-продажу купівля нерухомого майна вчиняється за письмовою згодою позивача, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якої посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. 13.04.12 року за реєстром № 413. Позивачем та відповідачкою було вирішено побудувати будинок на вищевказаній земельній ділянці. За заявою відповідачки було винесено Повідомлення про початок виконання будівельних робіт, будівельний паспорт № 71 від 14.09.12 року виданий на ім`я замовника [PERSON] . Таким чином в період шлюбу за спільні кошти на земельній ділянці, оформленої на ім`я відповідачки, був збудований жилий будинок за адресою: [ADDRESS] . Позивач безпосередньо брав участь у будівництві будинку і своєю працею, і фінансово. Їх сім`я з відповідачкою розпалася і на наразі у Самарському районному суді м. Дніпра знаходиться цивільна справа № 206/1047/25 за позовом [PERSON] про розірвання шлюбу. Однак, житловий будинок не був введений в експлуатацію, у зв`язку з чим право власності на нього не було зареєстровано. Відповідачка надавала довіреність позивачу на введення спірного будинку в експлуатацію від 06.12.2024 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрковою О.А. та зареєстрована в реєстрі за № 1235. В теперішній час відповідачка скасувала довіреність та не бажає вводити в експлуатацію будинок і реєструвати право власності на нього, чим намагається уникнути розподілу спільної сумісної власності. Позивач посилається на ті обставини, що на теперішній час відповідачка в будинку не проживає, не несе витрат по його утриманню, але не бажає здавати в експлуатацію. Будинок повністю був збудований у 2023році. Витрати на його будівництво фактично ніс позивач. Позивач наразі постійно проживає у будинку. До будинку підведені комунікації, в ньому є водопостачання та водовідведення, будинок електрофікований. Позивач сплачує за комунальні послуги, що підтверджується відповідною випискою з банківських рахунків, але не може провести державну реєстрацію, оскільки за документами не є забудовником. Той факт, що будинок фактично побудований, підтверджується тим, що він закінчений будівництвом, до нього підведені комунікації з водопостачання та електрофікації, укладені договори з відповідними організаціями (договір з КП «Дніпроводоканал» від 16.10.2103 року, від 15.07.20, договір з ЕК «Дніпрообленерго» від 05.06.12 року) і сплачується за надані послуги. Окрім того на будинок виданий технічний паспорт від 24.11.2023 року, проведена експертна оцінка вартості будинку на поточний момент. Згідно звіту про оцінку майна від 09.10.25 року вартість побудованого будинку складає 5 816 391,32 грн. Відповідач відмовляється ввести будинок в експлуатацію, в будинку не проживає, витрат по його утриманню не несе, порушуючи права позивача, який позбавлений можливості ввести його в експлуатацію. Просив суд ухвалити рішення, яким визнати за позивачем та відповідачем право власності по земельної ділянки площею 0,1000 гектара, кадастровий номер 1210100000:09:462:0242, що розташована за адресою [ADDRESS] ; визнати за позивачем та відповідачем право власності по автомобіля HYUNDAIELANTRA легковий седан-В, номер кузову VIN- [NUMBER] , 2008р.випуску, д/н [NUMBER] ; визнати за ним права та обов`язки співзабудовника на домобудівництво з господарськими спорудами яке розташоване за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати: судовий збір у розмірі 4987,20грн, витрати на оцінку майна у розмірі 12140, 24 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн. Ухвалою суду від 10 листопада 2025 року провадження по справі відкрито та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11 листопада 2025 року задоволено клопотання представника позивача про забезпечення позову. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити на підставі викладених обставин. Представник відповідача в судовому засіданні визнавав позовні вимоги в частині визнання права власності по частині на автомобіль та земельну ділянку. Заперечував проти стягнення витрат пов`язаних із розглядом справи, а саме судового збору, витрат з оцінки майна та на правову допомогу. Відповідач в судовому засіданні визнавав позовні вимоги в частині визнання права власності по частині на автомобіль та земельну ділянку. Заперечував поти стягнення витрат пов`язаних із розглядом справи, а саме судового збору, витрат з оцінки майна та на правову допомогу. Ухвалою суду від 25 грудня 2025 року підготовче провадження по справі закрито справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом було встановлено, що 04 листопада 2005 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладений шлюб, зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 942. В період шлюбу позивачем разом з відповідачкою була придбана земельні ділянка площею 0,1000 гектара, кадастровий номер 1210100000:09:462:0242 (яка належала продавцю на підставі державного акту на право власності на землю серія ЯК № 325603 від 11.04.2012 року), що розташована за адресою [ADDRESS] , призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Договір купівлі - продажу зазначеної земельної ділянки був оформлений на відповідачку та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. 13.04.2012 року, зареєстровано в реєстрі за № 414. Згідно п.9 договору купівлі-продажу купівля нерухомого майна вчиняється за письмовою згодою позивача, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якої посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. 13.04.12 року за реєстром № 413. За заявою відповідачки було винесено повідомлення про початок виконання будівельних робіт, будівельний паспорт № 71 від 14.09.12 року виданий на ім`я замовника [PERSON] .. Таким чином в період шлюбу за спільні кошти на земельній ділянці, оформленої на ім`я відповідачки, був збудований жилий будинок за адресою: [ADDRESS] . Позивач безпосередньо брав участь у будівництві будинку і своєю працею, і фінансово. Зазначені обставини сторони не заперечують. Так, житловий будинок не був введений в експлуатацію, у зв`язку з чим право власності на нього не було зареєстровано. Позивач посилається на ті обставини, що на теперішній час відповідачка в будинку не проживає, не несе витрат по його утриманню. Будинок повністю був збудований у 2023 році. Витрати на його будівництво фактично ніс позивач. Позивач наразі постійно проживає у будинку. До будинку підведені комунікації, в ньому є водопостачання та водовідведення, будинок електрофікований. Позивач сплачує за комунальні послуги, що підтверджується відповідною випискою з банківських рахунків, але не може провести державну реєстрацію, оскільки за документами не є забудовником. Той факт, що будинок фактично побудований, підтверджується тим, що він закінчений будівництвом, до нього підведені комунікації з водопостачання та електрофікації, укладені договори з відповідними організаціями (договір з КП «Дніпроводоканал» від 16.10.2103 року, від 15.07.20, договір з ЕК «Дніпрообленерго» від 05.06.12 року) і сплачується за надані послуги. Окрім того на будинок виданий технічний паспорт від 24.11.2023 року, проведена експертна оцінка вартості будинку на поточний момент. Згідно звіту про оцінку майна від 09.10.25 року вартість побудованого будинку складає 5 816 391,32 грн. Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України, де дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , виданий технічний паспорт від 24.11.2023 року, проведена експертна оцінка вартості будинку на поточний момент. Згідно звіту про оцінку майна від 09.10.25 року вартість побудованого будинку складає 5 816 391,32 грн. Готовність будинку підтверджується технічним паспортом виготовленим ТОВ «Содель». Так, земельна ділянка на якій розташований будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, на цій земельній ділянці позивач, у шлюбі з позивачкою, побудовано житловий будинок, який на даний час не введений в експлуатацію та право власності на нього не зареєстровано. Верховний Суд у своїй постанові від 15.02.2023 у справі №235/5915/20 зазначив наступне. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Закон України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" дає визначення поняття „майнові права", які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст. 3 Закону). Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є „чуже майно", а також не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва, в даному випадку домоволодіння, de jure не існує на момент звернення з відповідними позовними вимогами, а тому не може існувати й право власності на нього. Отже, майнове право, яке можна визначити як „право очікування", є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Як убачається з матеріалів справи, позивач просить визнати за ним права та обов`язки співзабудовника на домоволодіння. Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності. В судовому засіданні було встановлено, що фактично витрати з будівництва будинку ніс позивач, який наразі фактично проживає в ньому та сплачує комунальні послуги. Зазначені обставини відповідачем в судовому засіданні не заперечувались. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а згідно зі статтею 13 Конвенції - право на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також частиною 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності та взаємозв`язку із нормами закону, що їх регулює, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження при розгляді справи, у зв`язку з чим вважає за необхідне задовольнити позовну заяву в цій частині вимог. Позивачем були понесені судові витрати у звязку з розглядом справи що складаються також з витрат на оцінку майна у розмірі 12140,24 грн, про що в матеріалах справи містяться відповідні квитанції. Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом за умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема у справах №923/560/17, №329/766/18, № 178/1522/18. ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір-обґрунтованим. На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правових послуг адвоката від 20.10.2025 року та додаток до договору відповідно до якого клієнт сплачує виконавцю гонорар у розмірі 20000 грн. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні розміру відшкодування витрат на професійну правову допомогу суд повинен ураховувати складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг і витрачений адвокатом час на їх надання, а не лише дані, наведені в акті приймання-передачі наданих адвокатом послуг. Про це зазначила колегія суддів Другої судової палати ККС ВС у постанові від 7 вересня 2023 року по справі №202/8301/21. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. Крім того, згідно з пунктом пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, суд вважає, що на користь позивача підлягають відшкодуванню витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 4987,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial