Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

13 липня 2020 року до Софіївського районного суду Дніпропетровської області за підсудністю із Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла вищезазначена цивільна справа. В обґрунтування уточненого позову позивач вказує на те, що 02 березня 2018 року до нього звернувся позивач [PERSON] з проханням позичити йому 215 000 (двісті п`ятнадцять тисяч) доларів США. Позивач погодився надати йому грошові кошти, за умови повернення боргу до 01.04.2018 року. У зв`язку з чим вони уклали договір позики від 02.03.2018 року . На підтвердження передачі коштів відповідач власноручно написав розписку про отримання. Однак відповідач своє зобов`язання щодо повернення суми боргу в розмірі 215 000 доларів США не виконав до цього часу. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути йому кошти, однак відповідач кошти не повертає, що змусило його звернутись до суду. Згідно уточненого позову просить стягнути з відповідача 8 454 574, 00 грн суму основного боргу за курсом дол. США, 1 525 297,95 грн. 3% річних, 7 648 976,18 грн. - подвійну облікову ставку, що нарахована за період з 01.04.2018 року по 03.04.2024 року за 2195 днів (а.с. 143-144). Разом сума складає 17 628 848, 13 грн., судовий збір та витрати на проведення експертиз та 385,00 грн. судовий збір за заяву про забезпечення позову. В судовому засіданні уточнений позов представник позивача підтримала, прохала уточнений позов задовольнити, процесуальну поведінку сторони відповідача вважала такою, що направлена на затягування розгляду справи. Представник відповідача, відповідач в судове засідання не з`явились. Причин неявки в судове засідання не повідомили, клопотань про відкладення не заявлено. В судовому засіданні 15.11.2024 року [PERSON] пояснив, що дана розписка та договір написані в офісному приміщенні адвоката Куценка О.М. 02.03.2018 по вул. Робоча в м. Дніпро. Там же було ним передано грошові кошти в розмірі 215000 дол. США , купюрами, номіналом 100 дол. США, приблизно з 14 по 16 годину. Раніше він також надавав послуги [PERSON] , але суми були менші і договори не укладались. Гроші [PERSON] брав для надання посередницьких послуг і через місяць повинен був їх повернути. Спочатку, з приводу неповернення коштів пояснював, що є складнощі, потім взагалі перестав спілкуватися. Також пояснив, що в договорі позики від 02 березня 2018 року строки 2,3,4, 34 заповнював він, решту [PERSON] . Розписку від 02 березня 2018 року повністю заповнював [PERSON] . В судовому засіданні 15.11.2024 [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що у них із [PERSON] були на той час спільні справи, гроші не брав, якісь документи 02.03.2018 року підписував, які не може пояснити. Обставини написання розписки та договору позики не пам`ятає. Підпис в розписці на строчці № 10 « [PERSON] » схожий на його, підпис не його. Вважав, що він міг щось написати, а потім цей текст було перенесено на надрукований текст позики та розписки. Під час обговорення питання про доцільність призначення судової технічної експертизи не надав пояснень, яким чином на аркуш договору та розписки були нанесені його рукописні тексти і яким чином вони співпали із надрукованим шаблоном. Представник відповідача в судовому засіданні 15.11.2024 підтримала думку відповідача та прохала у позові відмовити. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії,§73;Sejdovic проти Італії §86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Враховуючи чисельні відкладення судового розгляду за клопотаннями відповідача та представника відповідача, а також відсутність будь-якого повідомлення про причини неявки [PERSON] та його представника, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі отриманих та досліджених доказів. Судом встановлено наступне. Заочним рішенням від 09.11.2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 02.03.2018 року у сумі 5 606 424 (п`ять мільйонів шістсот шість тисяч чотириста двадцять чотири) гривні 42 копійки, яка складається з: основного боргу у розмірі 5 291 541 (п`ять мільйонів двісті дев`яносто одна тисяча п`ятсот сорок одна) гривня 52 копійки; відсотків визначені на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 73936 (сімдесят три тисячі дев`ятсот тридцять шість) гривень 62 копійки, та 3 % річних у розмірі 240946 (двісті сорок тисяч дев`ятсот сорок шість) гривень 28 копійок та судовий збір у розмірі 7 793 (сім тисяч сімсот дев`яносто три ) гривні 50 копійок. В іншій частині відмовлено.(т.1 а.с.123-125). Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 21.12.2020 року заочне рішення скасовано, призначено судовий розгляд. (т. 1 а.с.154-155) . 20.02.2023 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, згідно яких просить стягнути з відповідача 7862249,00 грн. заборгованість за основним боргом, 1152196,44 3% річних, 5312960,10 грн. - суму подвійної облікової ставки НБУ за ст.1048 ЦК України (т. 2 а.с.76-77) Сплачено судовий збір в сумі 3815 грн (т. 2 а.с.81) Згідно розпорядження № 20 від 19.02.2024 року справу передано на розгляд судді Кравченко Н.О. (т. 2 а.с.133) Ухвалою судді Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 01.03.2024 року справу призначено до судового розгляду в загальному порядку (т. 2 а.с.138) 08.04.2024 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, згідно яких позивач просить стягнути з відповідача заборгованість станом на 03.04.2024 року, згідно перерахунку 8 454 574, 00 грн сума основного боргу за курсом дол. США, 1 525 297,95 грн. 3% річних, 7 648 976,18 грн. подвійна облікова ставка , що нар ахова за період з 01.04.2018 року по 03.04.2024 року 2195 днів. Разом сума складає 17 628 848, 13 грн. (т. 2 а.с.143-144) Сплачено судовий збір в розмірі 1900 грн. (т. 2 а.с.145) 20.01.2021 року ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області задоволено клопотання представника позивача, призначено судову почеркознавчу експертизу.(т. 1 а.с.163-164) Рахунок 8237,28 грн. (т. 1 а.с.167,205) Згідно Висновку експерта № 599-21 від 29.07.2021 року надати відповідь на питання не надається можливим враховуючи , що по представленим матеріалам вирішити ідентифікаційні питання , які поставлені неможливо (т. 1 а.с.206-213) Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 07.09.2021 року задоволено клопотання представника позивача, призначено судову почеркознавчу експертизу. (т. 1 а.с.221-222) Згідно висновку експерта № 5085-21 від 15.07.2022 року 1. Рукописні записи, якими заповнені графи договору позики від 02.03.2018 року (окрім рукописного запису « [PERSON] » у графі «Позикодавець:»), виконані [PERSON] . 2. Рукописні записи, якими заповнені графи розписки від 02.03.2018 року виконані [PERSON] . 3. 1)Рукописні записи, якими заповнені графи договору позики від 02.03.2018 (окрім рукописного запису « [PERSON] » у графі «Позикодавець») та рукописні записи, якими заповнені графи розписки від 02.03.2018 року виконані однією особою. 2) Рукописний запис « [PERSON] » у графі «Позикодавець:» договору позики від 02.03.2018 року та рукописні записи, якими заповнені графи договору позики від 02.03.2018 року та розписки від 02.03.2018 року виконані різними особами. 3) підписи від імені [PERSON] у графі «Позичальник:» договору позики від 02.03.2018 та розписки від 02.03.2018 року виконані однією особою. 4) Підпис від імені [PERSON] у графі «Позикодавець:» договору позики від 02.03.2018 та підписи від імені [PERSON] у графі «Позичальник:» договору позики від 02.03.2018 року та під текстом розписки від 02.03.2018 року виконані різними особами. 5) надати відповідь не надається можливим оскільки почеркові об`єкти є не зіставними. 4. Рукописні записи виконані без впливу яких-небудь збиваючих факторів природного або штучного характеру, у звичайних умовах та звичайному психофізіологічному та емоційному стані. (т. 2 а.с.25-36) Вартість експертизи 8237,28 (т. 2 а.с.38) Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 31.07.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т. 2 а.с.176) Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 20.05.2025 року задоволено клопотання представника позивача, призначено судову почеркознавчу експертизу, відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової технічної експертизи документів.(т. 3 а.с.40-43) Згідно висновку експерта № 1468-25 від 15.09.2025 1. Рукописний текст від імені [PERSON] в оригіналі договору позики від 02.03.2018 року , який міститься у строчках 5,6,10,12, укладеного між [PERSON] та [PERSON] виконані самим [PERSON] . 2. Рукописний текст від імені [PERSON] , що розміщений в оригіналі розписки від 02.03.2018 року виконані самим [PERSON] . 3. Рукописні тексти від імені [PERSON] , що розміщені в оригіналі договору позики від 02.03.2018 року, строчці 35 та оригіналі розписки від 02.03.2018, на строчці 10 - виконані самим [PERSON] . Надати категоричний висновок стосовно підписів від імені [PERSON] , що розміщені в оригіналі договору позики від 02.03.2018 на строчці 35 та оригіналі розписки від 02.03.2018 року на строчці 10 буде можливо за наявності оригіналу Ф1. (т. 3 а.с.48-59) В судовому засіданні сторони не підтримали клопотання про витребування оригіналу Форми №1. Згідно акту позивачем сплачено вартість експертизи в сумі 27141,12 грн (т. 3 а.с.60) Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи, вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 02 березня 2018 року [PERSON] надав у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 215 000 (двісті п`ятнадцять тисяч) доларів США. Позичальник зобов`язувався повернути їх у строк до 01 квітня 2018 року (включно), що підтверджено договором позики (т. 1 а.с. 4). Цього ж дня [PERSON] написав розписку про отримання вказаної суми (т.1 а.с. 5) . Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст.1047ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20, провадження № 61-14052 св 21). Представлений оригінал розписки від 02.03.2018 року , надана [PERSON] є борговою та прередбачає настання зобов`язань [PERSON] за договором позики від 02.03.2018 року. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, від 08 квітня, 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20, від 22 вересня 2021 року у справі №761/29374/19 та від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18. Отже, наявність розписки [PERSON] , у якій позичальник чітко зазначає про отримання ним коштів і скріплює її своїм підписом, свідчить про реальний характер договору позики. розписка про отримання в борг грошей підтверджує не тільки укладеність договору та зміст його умов, але й факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц . В той же час відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду (провадження № 61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17). [PERSON] договір позики не оспорювався. Суд не приймає до уваги невизнання позову [PERSON] із обґрунтування відсутності зобов`язань за розпискою та договором позики у зв`язку із тим, що він не пам`ятає обставин написання цих документів та таких, які ним не писалися, оскільки висновком експерта № 1468-25 від 15.09.2025 та висновком експерта № 5085-21 від 15.07.2022 року спростовано такі заперечення та визначено, що саме [PERSON] заповнено тексти розписки від 02.03.2018 року та договору позики від 02.03.2018 року та поставлено підписи. У визначені договором позики строки відповідач борг не повернув на даний час відповідач ухиляється від виконання зобов`язання, отримані кошти не повернув. На дату подання збільшення позовних вимог, згідно розрахунку за період з 01.04.2018 (дата повернення займу) до 03.04.2024 року (2195 днів) сума заборгованості за курсом 39,3236 грн. за долар США встановлений НБУ станом на 03.04.2024 року становить 215 000,00х39,3236 грн = 8 454 574,00 грн. Вказана сума обгрунтована, підтверджена поданими доказами та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно договору позики від 02.03.2018 року вбачається, що сторонами при його укладанні розмір та порядок одержання процентів не визначався та в своєму позові позивач просив стягнути останні, розрахувавши їх відповідно до ст.1048 ЦК України виходячи із розміру облікової ставки НБУ за період з 01.04.2018 року по 03.04.2024 року. Сума основного боргу складає 215 000,00 доларів США та мала бути повернутою до 01.04.2018 року, станом на 03.04.2024 року термін прострочення зобов`язання за договором позики становить 2195 днів, з яким суд погоджується. У відповідності до ст.625 ЦК України, встановлено що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Висновку про можливість стягнення грошової суми та 3% річних за договором позики у іноземній валюті дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18. Відповідно наданого позивачем розрахунку три відсотків річних, здійсненому у відповідності вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, становить : 215000,00 доларів США х 3%/365 днів у році * 2195 календарних днів= 38 788,36 дол. США, що еквівалентно 1 525 297,95 грн., з яким суд погоджується. У договорі позики від 02.03.2018 року не зазначено про встановлений розмір процентів за користування грошовими коштами, як і не вказано, що позика безпроцентна, а предметом укладеного сторонами договору позики є іноземна валюта (долар США), яку відповідач зобов`язався повернути до 01.04.2018 року (включно). Суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу в розмірі = 8 454 574,00 грн та трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.04.2018 року по 03.04.2024 року - 38 788,36 дол. США, що еквівалентно 1 525 297,95 грн. Наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема ч. 1 ст. 1048 ЦК України - у правовідносинах, що виникають з договору), тобто до 01.04.2018 року. З огляду на зазначене ключовим у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов`язання. До цього моменту можливе нарахування процентів як плати, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, при простроченні виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних грошей, нараховуються 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Саме такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10156/17 від 10 квітня 2018 року. 05 жовтня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 463/9914/20, провадження № 61-1664св22 (ЄДРСРУ № 106637530) досліджував питання щодо особливостей стягнення боргу та штрафних санкцій за договором позики та дійшов наступного. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, в даній справі дол. США. Згідно Постанови від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому зазначена норма права та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню - буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, варто мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалася. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18. На підтвердження укладення договору позики та його умов представлена розписка [PERSON] від 02.03.2018 року та договір позики від 02.03.2018 року предметом якої є грошові кошти в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, нарахування відсотків за договором позики в іноземній валюті у розмірі облікової ставки Національного банку України є неправомірним та безпідставним. Таким чином, враховуючи висновки ВП Верховного Суду та враховуючи, що грошові кошти за договором позики від 02.03.2018 року та розписка від 02.03.2018 року свідчать про отримання грошових коштів у іноземній валюті дол. США та згідно пояснень позивача передані в дол. США номіналом по 100 дол. США в даній частині позов не підлягає задоволенюю. Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача не підлягають стягненню відсотки, визначені на рівні облікової ставки НБУ в період з 02.03.2018 по 01.04.2018 р. 215000,00х17%/365х30 днів (період з 02.03.2018-01.04.2018) = 3004,11 доларів США (73936,62 грн), заявлені [PERSON] . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Позивач у позовній заяві просить також стягнути судовий збір за заяву про забезпечення позову у розмірі 385 грн., однак дослідивши матеріали справи судом встановлено, що дійсно позивачем було подано заяву про забезпечення позову, яку було повернуто позивачу, однак позивачем не було надано документального підтвердження сплати судового збору у зазначеній сумі, з огляду на викладене суд у цій частині позову залишає без задоволення. Згідно матеріалів цивільної справи позивачем понесено судові витрати , а саме: сплачено судовий збір в розмірі 7793,50 грн+3815 грн.+1900 грн=13508,50 грн. та витрати на проведення почеркознавчих експертиз в сумі 8237,28 грн+27141,12 грн= 35378,40 грн. Враховуючи часткове задоволення позову в розмірі 56,61% від заявленої суми, судові витрати підлягають стягненню в розмірі (13508,50 грн.+35378,40 грн.=48886,90 грн?56,61%:100%=27684,87 грн) В іншій частині відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial