Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Солом`янського районного суду міста Києва, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа суддя Солом`янського районного суду міста Києва Верещинська Ірина Вікторівна про стягнення завданої здоров`ю моральної шкоди та просить захистити порушені права позивача стягненням з відповідача 1 шляхом списання з казначейського району Державної казначейської служби України на свою користь 234 300,00 грн. в якості справедливої компенсації завданої здоров`ю моральної шкоди, а також судові витрати. В обгрунтування позову зазначено, що в Солом`янському районному суді міста Києва в порядку загального позовного провадження з 2024р. перебуває справа №760/13444/24 стосовно намагання визнати недійсним та скасувати оформлений у законний спосіб до вимог чинного Цивільного кодексу України заповіт, що був посвідчений за життя матері [PERSON] державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори 23.02.2015р. 26.09.2024р. [PERSON] подала зустрічну позовну заяву, яку суд за участю третьої особи в даній справі без руху і розгляду умисно, свідомо та безпідставно утримував до 24.02.2025р., постановивши ухвалу про встановлення недоліків, які, як вказує позивачка, нею фактично в повному обсязі були виконаними до 26.03.2025р. Тобто, як вказує позивачка, ухвали про повернення чи про прийняття зустрічної позовної заяви третя особа в даній справі усвідомлено не приймала. У свою чергу, в інтересах опонента процесуальні дії вчиняються своєчасно, розглядаються клопотання, заяви, приймаються відповідні рішення. До того, в листопаді 2024р. [PERSON] було подано заяву про забезпечення доказів, яку третя особа за цією позовною заявою в порушення вимог ст. 10, ч. 2 ст. 118 ЦПК України утримує у своєму кабінеті без розгляду по суті, чим порушуються розумні процесуальні строки та вимоги процесуального законодавства щодо своєчасного вирішення процесуальних питань та заяв і клопотань по суті справи. Натомість 15.04.2025р. третя особа за цією позовною заявою, вийшовши за межі наданих їй повноважень, процесуальні питання, які вона мала б вирішити в порядку, встановленому ст. 185 ЦПК України, почала відкрито з`ясовувати в судовому засіданні у присутності представника опонента [PERSON] , на [PERSON] почав чинитися шалений тиск, доводилося весь час доводити те, що порушувані питання мають з`ясовуватись виключно при розгляді справи по суті, а не в підготовчому судовому засіданні. Тривалий морально психологічний пригнічуючий натиск зі сторони третьої особи за цією позовною заявою та представника опонента в судовому засіданні призвели до різкого погіршення стану здоров`я [PERSON] і непритомності. До будівлі суду була викликана екстренна медична допомога, яка по приїзду діагностувала гіпертонічний криз. Після короткочасного обстеження, проведення медикаментозної терапії [PERSON] була госпіталізована до медичної установи, де продовжила лікування у стаціонарних умовах. Як вказує позивач, діяння, які третьою особою були вчиненими 15.04.2025р. у справі №760/113444/24, свідчать про повне ігнорування імперативних норм права, вседозволеність, зверхнє ставлення над людиною та її правами, що має своїм наслідком порушення охоронюваних державою цінностей, таких як повага до людської гідності та право на судовий захист, що встановлено імперативною рівністю перед законом і судом. За виниклої ситуації позивач опинилась у стані сильного морального, психологічного і фізичного стресу, оскільки з 25.04.2025р. сподівалась на легітимну реалізацію і гарантований захист її прав, а при наявності залишеного без виконання судового рішення її морально-психологічний стан значно погіршився та призвів до абсолютно триваючого стресу і розпачу. Протиправними діями відповідача 1 в даній справі позивачу завдано моральних страждань у вигляді емоційно-вольових переживань, пережитих почуттям приниження, відчаю, пригніченості, гніву, розпачу, стану психологічного дискомфорту, що сформувалось в адаптаційний синдром. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05.06.2025р. матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до Солом`янського районного суду міста Києва, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа суддя Солом`янського районного суду міста Києва Верещинська Ірина Вікторівна про стягнення завданої здоров`ю моральної шкоди передано до Київського апеляційного суду для визначення підсудності справи. Ухвалою Київського апеляційного суду від 15.07.2025р. визначено підсудність даної справи Голосіївському районному суду міста Києва. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.08.2025р. справу за позовом [PERSON] передано на розгляд судді Ольшевській І.О. За ухвалою суду від 08.09.2025р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Солом`янського районного суду міста Києва, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа суддя Солом`янського районного суду міста Києва Верещинська Ірина Вікторівна про стягнення завданої здоров`ю моральної шкоди, постановлено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Відповідач 2 направив до суду письмовий відзив на позову, за яким просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У відзиві зазначає, що належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган державної влади (орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди), а саме Солом`янський районний суд міста Києва. Відповідач 2 звертає увагу на те, що Казначейство, яке залучено до справи як відповідач, згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідач 2 вказує, що жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав з ним у правовідносини і жодної шкоди позивачеві не завдавав. Він не повинен нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Окрім того, як вказує відповідач 2, стягнення шкоди шляхом списання коштів з казначейського рахунку Державної казначейської служби України є необгрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права. Також, на думку відповідача 2, позивач обгрунтовує свої вимоги оціночними судженнями та не надає ані доказів заподіяння йому шкоди, ані фактичного підтвердження цього факту. При цьому обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Також зазначає, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Оскільки позивач заявляє вимогу про відшкодування моральної шкоди, то він у силу приписів ЦПК повинен надати суду докази її заподіяння, чого позивачем не надано. Відповідач 2 вважає, що позивач визначив розмір відшкодування шкоди без урахування вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення за рахунок Держави, а також використовує неправильний період. Відповідач 1 згідно його письмового відзиву на позовну заяву просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Відповідач 1 вказує, що повністю не погоджується з її вимогами, обставинами та правовими підставами, вважає позовну заяву необгрунтованою. Так, як зазначає, у провадженні Солом`янського районного суду міста Києва перебуває справа №760/13444/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту. [PERSON] , не погоджуючись з діями судді Солом`янського районного суду міста Києва Верещинської І.В. при розгляді вказаної справи звернулась до суду з позовом про стягнення компенсації моральної шкоди. Відповідач 1 звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019р. у справі 3454/3208/16-ц, постанову Верховного Суду від 02.10.2023р. у справі №686/2117/23, постанову Верховного Суду від 05.07.2023р. у справі №454/673/22 та у зв`язку з чим зазначає, що в порядку судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб, що належить до сфери управлінської діяльності. Тоді як дії суду (судді), вчинені при виконанні ним своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя є не управлінськими, а процесуальними і оскаржуються виключно в порядку, визначеному процесуальними законами. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання здійснити таку перевірку шляхом подання позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посягання на процесуальну незалежність суду. Також відповідач 1 вважає, що позивачем не доведено протиправності дій відповідача 1, а також не надано доказів на підтвердження фактів порушення її прав та заподіяння шкоди. Визначення позивачем Солом`янського районного суду міста Києва як відповідача у справі не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності за можливу шкоду, завдану позивачу, є суд. У такому випадку позов не підлягає задоволенню, оскільки вимоги пред`явлені до неналежного відповідача. Ухвалою суду від 24.10.2025р. заяву [PERSON] про розгляд справи в порядку загального провадження у справі за позовом [PERSON] до Солом`янського районного суду міста Києва, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа суддя Солом`янського районного суду міста Києва Верещинська Ірина Вікторівна про стягнення завданої здоров`ю моральної шкоди залишено без задоволення. За ухвалою суду від 24.10.2025р. відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про зупинення провадження в даній справі. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. У провадженні Солом`янського районного суду міста Києва перебуває справа №760/13444/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] ( [PERSON] ), треті особи [PERSON] , Друга Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Друга Київська державна нотаріальна контора про усунення від права спадкування. Звертаючись до суду з позовом про стягнення із Солом`янського районного суду міста Києва завданої здоров`ю моральної шкоди, позивач у даній справі вказує про те, що протиправні дії (бездіяльність) суду, який розглядає справу №760/13444/24, зокрема, щодо нерозгляду заяв (клопотань) [PERSON] , а також дії суду під час судового засідання 15.04.2024р., призвели до моральних страждань, відчаю пригніченості, гніву, розпачу, стану психологічного дискомфорту в позивача, що сформувалось в адаптаційний синдром. Позивач у зв`язку з цим опинилась у стані сильного морального, психологічного та фізичного стресу, що завдало її здоров`ю моральної шкоди, яку позивачка просить стягнути з відповідача 1 у розмірі 234 300,00 грн. Разом з тим, згідно з ст.ст. 126, 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється. Суд є органом, який розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються лише в порядку, визначеному ст. 129 Конституції України і законодавством про судочинство. Здійснення правосуддя в Україні врегульовано конституційними нормами окремо від діяльності інших органів державної влади. Відповідно до п.10 Постанови пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади» виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. Розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20.11.2019р. у справі №454/3208/16-у зазначила, що Закони України не передбачають можливості розгляду в суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення в суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом. Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені в ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише в межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). Приписи «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини другої статті 122 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), «заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 109 КАС України у редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження), «позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами відповідно цивільного чи адміністративного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами. Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства. Позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України. У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року; пункт 1 частини першої статті 170 КАС України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року). Також Верховний Суд у постанові від 05.07.2023р. у справі №454/673/22 зазначив, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися в порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. Виключне право перевірки законності та обгрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. За таких обставин, виходячи із предмету та підстав заявленого [PERSON] позову, а також враховуючи наведену вище позицію Великої Палати Верховного Суду, згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України справа щодо відповідача 1 Солом`янського районного суду міста Києва підлягає закриттю. Щодо позовних вимог до відповідача 2 Держави Україна в особі Державної казначейської служби України слід зазначити наступне. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Відповідно до положень частин першої - четвертої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. За змістом частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтями 1173, 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, наведені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) їх посадовими (службовими) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не доведено неправомірності будь-яких дій або бездіяльності Солом`янського районного суду міста Києва під час розгляду справи №760/13444/24, а також не доведено розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до Держави України в особі Державної казначейської служби України не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed