Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води у розмірі 32 766,44 грн., та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач своєчасно не сплачувала надані їй за адресою: [ADDRESS] , послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, у зв`язку з чим за період з 01.11.2021 по 30.04.2025 у неї утворилась заборгованість у розмірі 32 766,44 грн. Згідно з автоматизованого розподілу справу 30.09.2025 року передано для розгляду судді Рибалко Н.І. Ухвалою Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 07.10.2025 позовну заяву Концерну «МТМ» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, сторонам по справі надано строк для подання заяв по суті справи, призначено судове засідання. 17.12.2025 відповідачка [PERSON] не погоджуючись з позовними вимогами Концерну «Міські теплові мережі», надала суду відзив, в якому зазначила, що обов`язок утримання житлових приміщень, в тому числі оплату послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води покладається на всіх власників майна незалежно від місця проживання власника. При цьому, позовні вимоги пред`явлені тільки до неї як одного із співвласників квартири, яка у спірний період володіла лише 1/3 частиною вказаної квартири. Оскільки позивач не звернувся з позовними вимогами до усіх співвласників квартири, вважає, що суд з урахуванням засад диспозитивності зобов`язаний врахувати приписи ст. 360 ЦК України, та відмовити у позові. Крім того просила застосувати строк позовної давності. Представник позивача належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилася, разом з тим у позовній заяві просила суд розглянути справу за відсутності представника, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на підстави зазначені нею у відзиві. Крім того, просила застосувати строк позовної давності. 15.01.2026 судом завершено розгляд справи та суд перейшов до стадії ухвалення рішення, оголосивши перерву для виготовлення його повного тексту до 19.01.2026. Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, суд прийшов до наступних висновків. Згідно рішення Виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 29.01.2009 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ». Основною метою діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, призначеної для централізованого опалення, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну. Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі». Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] , [INFO] , з 06.02.1991 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями заступника начальника управління - начальника відділу реєстрації фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради Швець О., які надійшли до суду 06.10.2025. Як вбачається з відповіді № 2243868 від 15.01.2026 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/3 частка квартири за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, 1/4 частка зазначеної квартири належить [PERSON] та 5/12 часток квартири [PERSON] . Особовий рахунок № [NUMBER] оформлений на [PERSON] , що також підтверджує, що остання є споживачкою наданих за вказаною адресою житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Таким чином, [PERSON] є споживачем наданих послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надаються Концерном «Міські теплові мережі». Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року. З 01.11.2021 року між позивачем та відповідачкою укладений типовий індивідуальний договір № 135508054 про надання послуги з теплової енергії, послуги гарячої води. Позивачем здійснювався облік наданих відповідачці за місцем її проживання, послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] , по особовому рахунку № [NUMBER] . Відповідно до п.п. 1, 2, 4 Договору цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України. Даний договір є публічним договором приєднання, який набирає чинності через 30 днів з моменту розміщення на сайті Концерну «Міські теплові мережі». Згідно з наданого позивачем розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] , за особовим рахунком № [NUMBER] , відкритим на [PERSON] , за період з 01.11.2021 по 30.04.2025 нараховано за послуги в сумі 32 766,44 гривень, сплачено 0,00 грн., субсидія 0,00 гривень. Отже, заборгованість за період з 01.11.2021 по 30.04.2025 складає 32 766,44 грн., що також підтверджується наданою позивачем довідкою щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Згідно із приписами ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. У відповідності до п. 18 діючих Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальні споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно вимог ст. ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Позивачем як доказ на підтвердження позовних вимог надано розрахунок заборгованості, довідку щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води згідно з якими відповідачка має заборгованість з оплати послуг централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01.11.2021 по 30.04.2025 на загальну суму 32 766,44 грн. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд визнає його правильним, а також враховує, що наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачкою не спростований належними та допустимими доказами, а також не надано альтернативного розрахунку. За положеннями ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 322 ЦК України передбачено обов`язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, з 2021 року Концерном «МТМ» надаються послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, у спірну квартиру, частина якої належить на праві власності відповідачці [PERSON] . Відповідачка як співвласник вказаної квартири, у повному обсязі не оплачує вартість фактично наданих послуг з листопада 2021 року, чим порушує права позивача на отримання плати задля забезпечення діяльності підприємства. При зверненні до суду Концерн «МТМ» надав належні та допустимі докази для стягнення заборгованості із відповідачки, як власниці квартири. Однак, розрахунок заборгованості з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води нарахований позивачем за загальну площу всієї квартири, хоча відповідачці на праві власності належить лише 1/3 частини квартири. Таким чином розмір заборгованості за період з 01.11.2021 по 30.04.2025, який підлягає стягненню з [PERSON] у відповідності до її частки складає 10 922,15 грн. (32 766,44 /3). Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності до вимог Концерну «МТМ» до відповідача [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із приписами ст. ст. 260, 261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Карантин в Україні було безперервно встановлено з 12.03.2020 до 30.06.2023 року. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Тобто, строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідачки заборгованості в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину. Вказаний закон набрав чинності з 02 квітня 2020 року. Тому саме з квітня 2020 року має застосовуватися правило п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України щодо зупинення строків позовної давності. Крім того, Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ Прикінцеві і перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 19, який також передбачав, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії. Станом на час подання позову пунктом 19 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. За обставинами справи Концерн «МТМ» звернувся до суду із вказаним позовом 30.09.2025, позовні вимоги заявлені Концерном за період з 01.11.2021 по 30.04.2025 включно, тобто в межах строку позовної давності, відтак позовна давність не може бути застосована до позовних вимог, а відповідні доводи відповідачки суд відхиляє. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що доводи відповідачки з приводу пропуску позивачем строку позовної давності є безпідставними, та доходить до висновку, що позивач пред`явив позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.11.2021 по 30.04.2025 в межах строку позовної давності, відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідачки на користь позивача підлягає заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у період з 01.11.2021 по 30.04.2025 у розмірі 10 922,15 грн. Крім того, в силу вимог ч. ч. 1, 10 ст. 141 ЦПК України, при частково задоволенні позову при вищевикладених обставинах, з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених вимог (33,33%) у розмірі 807,47 грн.

Outcome: partial