Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

27 червня 2025 року заявниця [PERSON] через свого представника - адвоката Давиденка К.В. звернулася до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області зі заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, заінтересовані особи: Татарбунарська міська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, [PERSON] , яку обґрунтувала таким. [INFO] в м. Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області у віці 81 років померла матір заявниці - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на 3/4 частки житлового будинку [ADDRESS] , що належали спадкодавиці на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом серії НМА 392514, виданого Саратською державною нотаріальною конторою Одеської області 05 квітня 2017 року та зареєстрованого у реєстрі за № 160, та Свідоцтва про право власності, виданого 04 травня 1981 року Виконавчим комітетом Татарбунарської міської ради Одеської області. За життя 18 травня 2017 року матір склала заповіт, яким заповіла вказане нерухоме майно заявниці у справі. Як спадкоємець за заповітом, заявниця звернулася з заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Колісника Д.Ю., але їй було відмолено у вчиненні нотаріальної дії видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом через пропуск шестимісячного строку звернення з заявою про прийняття спадщини та ненадання доказів на підтвердження проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Заявниця зазначила, що з 2000 року і на день смерті матері вона фактично проживала разом із нею за адресою: [ADDRESS] та здійснювала за нею догляд. Заінтересована особа [PERSON] є сестрою заявниці та співвласником (на 1/4 частину) вказаного житлового будинку. Спір між ними відсутній. Враховуючи викладене, заявниця просить встановити факт її постійного проживання разом із матір`ю [PERSON] на день відкриття спадщини [INFO] . Згідно з ухвалою судді Ізмальського міськрайонного суду Одеської області Баннікової Н.В. від 23 липня 2025 року, справу передано за підсудністю до Татарбунарського районного суду Одеської області. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2025 року справу передано у провадження судді Татарбунарського районного суду Одеської області Луцюка В.О. Згідно з ухвалою судді від 15 вересня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження, призначено судове засідання. Відповідно до ухвали суду від 05 листопада 2025 року за клопотанням представника заявниці адвоката Давиденка К.В. витребувано у державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Колісника Д.Ю. копію спадкової справи, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] . 21 листопада 2025 року на виконання вказаної ухвали суду надійшла копія спадкової справи № 77/2025 (вх. № 6260/25-Вх 21.11.2025). У судове засідання представник заінтересованої особи Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Логінов О.Г. не з`явився, у заяві просив розглянути справу за його відсутності, проти задоволення заяви не заперечив (вх. № 5646/25-Вх 27.10.2025). Заінтересована особа [PERSON] також не з`явилася у судове засідання, подала суду заяву про слухання справи у її відсутність, заперечень щодо задоволення заявлених вимог не має; підтвердила, що дійсно їх матір [PERSON] на час відкриття спадщини проживала разом із заявницею (вх. № 6729/25-Вх 11.12.2025). Судом ухвалено про розгляд справи у відсутність учасників, які не з`явились у судове засідання. У судовому засіданні заявниця та її представник заявлені вимоги підтримали повністю та просили заяву по даній справі задовольнити. Заслухавши пояснення заявниці та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд дійшов такого висновку. Згідно з ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст.293, ч. 2 ст.315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення та від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 12 листопада 2021 року Татарбунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в м. Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області [INFO] у віці 81 рік померла [PERSON] , актовий запис про смерть № 463 (а.с. 9). Після її смерті відкрилася спадщина на 3/4 частки житлового будинку [ADDRESS] , що належали спадкодавиці на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом серії НМА 392514, виданого Саратською державною нотаріальною конторою Одеської області 05 квітня 2017 року та зареєстрованого у реєстрі за № 160, та на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 04 травня 1981 року Виконавчим комітетом Татарбунарської міської ради Одеської області на підставі рішення Виконавчого комітету від 13 лютого 1981 року за № 37, зареєстрованого начальником інвентаризаційного бюро у реєстровій (кадастровій) книзі № 14-131 (а.с. 11-17). За життя 18 травня 2017 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Татарбунарського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. та зареєстрований за № 531, та яким спадкодавиця заповіла належні їй 3/4 частки житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] (доньці та заявниці у справі) а.с. 11. На підтвердження факту родинних відносин між спадкодавицею та спадкоємицею, як між матір`ю та донькою, заявницею надано: копію свідоцтва про своє народження серії [NUMBER] , виданого 16 грудня 1960 року Борисівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області на підставі актового запису № 89, відомості про батьків: [PERSON] ; [PERSON] (мовою оригіналу документа); копію свідоцтва про укладення шлюбу 07 вересня 1985 року з гр. [PERSON] серії [NUMBER] , виданого на підставі актового запису № 70 Відділом ЗАГСу м. Татарбунари Одеської області, на підтвердження прізвища з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 7-8). Як спадкоємиця за заповітом, заявниця 16 квітня 2025 року звернулася з заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Одеської області та 08 квітня 2025 року заведена спадкова справа № 77/2025. Як вбачається з копії спадкової справи № 77/2025, інші спадкоємці відсутні. Чоловік спадкодавиці та батько заявниці [PERSON] помер [INFO] в м.Татарбунари Татарбунарського району Одеської області, про що свідчить копія свідоцтва про його смерть серії [NUMBER] , виданого 21 червня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 67 (а.с. 10). Сестра заявниці та донька спадкодавці (заінтересована особа у справі та співвласник 1/2 частини житлового будинку) з заявою про прийняття спадщини після смерті матері не зверталася та на день відкриття спадщини з останньою не була зареєстрована та не проживала фактично, а тому є такою, що не прийняла спадщину. Однак, згідно з постановою державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Колісника Д.Ю. від 16 квітня 2025 року № 219/02-31, заявниці було відмолено у вчиненні нотаріальної дії видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом через пропуск шестимісячного строку звернення з заявою про прийняття спадщини та ненадання доказів на підтвердження проживання разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини (а.с. 19). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України факт прийняття спадщини тісно пов`язується з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, проте окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини чинним законодавством не передбачено. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 2-844/2008 (провадження № 61-1424св18), від 25 квітня 2018 року у справі № 145/1480/14-ц (провадження № 61-4170св18), від 01 квітня 2019 року у справі № 127/1149/17-ц (провадження № 61-21375св18) та від 05 червня 2019 року у справі № 554/3192/16-ц (провадження № 61-10720вс18). Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч.ч.1,6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особиє житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. При цьому місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до п.210 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністра Юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини) видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013). Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Частина 3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17. Статтею 3 цього Закону визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати. Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав разом із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК України підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем (правова позиція, викладена в постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17). У разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію свого місця проживання (якщо спадкоємець знявся з реєстрації за попереднім місцем проживання та не звернувся до органу реєстрації після прибуття до нового місця проживання) доказом постійного проживання із спадкодавцем є довідка ЖЕО (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 185/8005/16-ц). З аналізу наведених норм можна дійти висновку про те, що законодавець не пов`язує місце відкриття спадщини з місцем реєстрації спадкодавця, а відповідно до статті 1221 ЦК України ототожнює його з останнім місцем проживання останнього, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.п.2, 23Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до п.211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом від 03 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882(в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим,які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі,який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Так, згідно з довідкою, виданою Відділом з питань реєстрації виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області від 07 жовтня 2024 року № 06-15/244, [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; знята з реєстрації 20 грудня 2021 року, у зв`язку зі смертю [INFO] (а.с. 52). Як вбачається з довідки Виконавчого комітету Татарбунарської міської ради від 21 травня 2025 року вих. № 03-20/4209, виданої на підставі акту опитування свідків про місце проживання від 19 травня 2025 року, [PERSON] проживала разом із матір`ю з 2000 року і до дня її смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). Крім того, допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] (сусіди) підтвердили, що дійсно заявниця та її батьки десь з кінця 90-х років проживали разом у будинку [ADDRESS] . Останні вели спільне господарство. Заявниця піклувалася про батьків, доглядала їх, здійснила їх поховання. Наведене вище підтверджує той факт, що [PERSON] проживала разом із своєю матір`ю [PERSON] на день її смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] , однак, факт такого проживання може бути встановлений виключно у судовому порядку. Оскільки [PERSON] як спадкоємиця за заповітом проживала разом із спадкодавицею [PERSON] на час відкриття спадщини в одному помешканні та протягом шести місяців із часу відкриття спадщини не заявила про свою відмову від спадщини, то вона вважається такою, що прийняла спадщину. Згідно з частиною 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Метою встановлення факту спільного проживання заявниці з матір`ю є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення зазначених фактів. Спір про право відсутній. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи обґрунтування заявлених вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження, суд вважає, що заява є такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved