Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

Адвокат Лихота О.В., яка діє від імені та в інтересах позивача [PERSON] , звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.08.2025 [PERSON] було отримано від [PERSON] грошові кошти в розмірі 1200 (одна тисяча двісті) доларів США в якості авансу за оренду приміщення за адресою: [ADDRESS] та сторонами було досягнуто домовленості про зустріч 25.08.2025 об 11.00 за адресою: [ADDRESS] щодо погодження умов Договору оренди приміщення за адресою: [ADDRESS] та, в разі згоди з істотними умовами Договору, в подальшому його підписання, що підтверджується відповідною розпискою. Власником вищевказаного приміщення є фізична особа - [PERSON] . [PERSON] було направлено проект Договору оренди приміщення на офіційну електронну адресу адвоката Лихоти Оксани Володимирівни 21.08.2025, тобто після складання розписки від 19.08.2025 між [PERSON] та [PERSON] . 25.08.2025 під час особистої зустрічі між сторонами не було погоджено істотних умов Договору оренди приміщення м. Київ, вул. Воздвиженська, 10Б офіс 10, оскільки вони не погодили п.п. 2.4 2.6, 5.13, 5.3, 6.2, 6.4, 8.1, 8.3, 8.4, 8.10, 9.1, 10.11, 10.12, 11.4, 10.3, 12.6, так як умови проекту Договору оренди приміщення ставлять у скрутне становище [PERSON] та покладають на нього ряд додаткових зобов`язань. [PERSON] було повідомлено, що після не погодження істотних умов Договору оренди кошти за розпискою від 19.08.2025 будуть повернуті, однак уже на особисте його звернення до [PERSON] 11.09.2025 про повернення коштів за розпискою від 19.08.2025, йому було повідомлено, що кошти не буде повернено, у зв`язку з не укладенням Договору, так як вони є договором задатку за Договором оренди приміщення. 19.09.2025 адвокатом Лихотою О.В., яка діє в інтересах [PERSON] , було направлено [PERSON] претензію щодо повернення коштів, проте 08.10.2025 лист був повернутий відправнику. 19.09.2025 адвокатом Лихотою О.В. було направлено [PERSON] претензію щодо повернення коштів за розпискою, проте, 08.10.2025 лист також був повернутий відправнику. [PERSON] вважає, що кошти отримані [PERSON] за розпискою від 19.08.2025 є безпідставно набутими, оскільки між [PERSON] та [PERSON] . Договір оренди приміщення за адресою: м. Київ, вул. Воздвиженська, 10б офіс 10 не укладався, а тому грошові кошти в розмірі 1200 (одна тисяча двісті) доларів США підлягають поверненню. В добровільному порядку питання щодо повернення коштів вирішити не вдалося, тому за захистом своїх порушених прав позивач через свого представника вимушений звернутися до суду. Ухвалою судді від 17.10.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження, а також роз`яснено відповідачу право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Розгляд справи по суті вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Заперечень щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України без повідомлення сторін не надходило. Станом на день розгляду справи відзиву від відповідача не надходило. Від третьої особи письмових пояснень стосовно позову також не надходило. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. За приписами статті 15 ЦК України та ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до переконання про задоволення позову на підставі наступного. Судом встановлено, що відповідно до Розписки, складеної [PERSON] , вона 19.08.2025 отримала в якості завдатку за оренду приміщення по [ADDRESS] , 1200 доларів США (одна тисяча двісті доларів США) від [PERSON] . Відповідно до Інформації сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості», власником нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] є громадянин [PERSON] . Представник позивача у поданому позові зазначає, що 19.08.2025 [PERSON] було отримано від [PERSON] грошові кошти в розмірі 1200 (одна тисяча двісті) доларів США в якості авансу за оренду приміщення за адресою: [ADDRESS] та досягнуто сторонами домовленості про зустріч 25.08.2025 об 11.00 за адресою: [ADDRESS] щодо погодження умов Договору оренди приміщення м. Київ, вул. Воздвиженська, 10Б офіс 10 та, в разі згоди з істотними умовами Договору, в подальшому його підписання, що підтверджується відповідною розпискою. Власником вищевказаного приміщення є фізична особа - [PERSON] . [PERSON] було направлено проект Договору оренди приміщення на офіційну електронну адресу адвоката Лихоти Оксани Володимирівни 21.08.2025, тобто після складання розписки від 19.08.2025 між [PERSON] та [PERSON] . 25.08.2025 під час особистої зустрічі між сторонами не було погоджено істотних умов Договору оренди приміщення м. Київ, вул. Воздвиженська, 10б офіс 10, оскільки вони не погодили п.п. 2.4 2.6, 5.13, 5.3, 6.2, 6.4, 8.1, 8.3, 8.4, 8.10, 9.1, 10.11, 10.12, 11.4, 10.3, 12.6, так як умови проекту Договору оренди приміщення ставлять у скрутне становище [PERSON] та покладають на нього ряд додаткових зобов`язань. [PERSON] було повідомлено, що після не погодження істотних умов Договору оренди кошти за розпискою від 19.08.2025 будуть повернуті, однак уже на особисте його до [PERSON] 11.09.2025 про повернення коштів за розпискою від 19.08.2025, йому було повідомлено, що кошти не буде повернено, у зв`язку з не укладенням Договору, так як вони є договором задатку за Договором оренди приміщення. У зв`язку із зазначеним представник позивача ставить питання про повернення зазначених коштів, як безпідставно набутих відповідачем, адже відповідач не є власником майна, не є стороною договору оренди приміщення чи уповноваженою на укладення будь-яких правочинів особою і взагалі, договір оренди не був укладений та не був підписаний сторонами. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу. Завдаток може бути отриманий лише стороною договору або її належним представником. Особа, яка не є власником і не має повноважень, не може приймати завдаток. Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставно набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 зазначив, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступає, в тому числі, відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1, 2 ст. 509 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених у ст.11 цього кодексу. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У ч.1 ст.202 ЦК встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України. Вказане підтверджується позицією Верховного Суду, викладеній у Постанові від 25.03.2020 (справа №537/4259/15-ц). Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] отримала кошти від позивача [PERSON] як завдаток за оренду приміщення, власником якого є не вона, а інша особа [PERSON] . При цьому, відповідачем не спростовано того факту, що вона не була наділена повноваженнями на отримання таких коштів, не надано відповідної довіреності чи договору доручення, які б підтверджували її право на отримання таких коштів. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, договір оренди приміщення по [ADDRESS] між позивачем [PERSON] та власником майна [PERSON] укладений та підписаний не був не з вини [PERSON] . Вказаний факт не спростований ні відповідачем [PERSON] , ні третьої особою у справі [PERSON] , та доказів на підтвердження укладення договору не надано. Отриманий завдаток позивачу за невиконане зобов`язання повернутий не був. За таких обставин, оскільки відповідачем набуті грошові кошти позивачу не повернуті, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідачем суду надано не було, суд вважає, що позовна вимога про повернення коштів є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути грошові кошти у розмірі 1200 доларів США, які були перераховані [PERSON] на користь [PERSON] як завдаток за оренду приміщення. Крім того, статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, як інакше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші, на них нараховуються відсотки згідно зі ст. 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року в справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що ст. 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2021 року в справі № 760/6938/16-ц зроблений висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі № 910/10156/17. Оскільки відповідачем порушене позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому, на правовідносини між сторонами не поширюються встановлені п. 18 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України заборони щодо здійснення передбачених ст. 625 ЦК України нарахувань під час дії воєнного стану. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звертаючись до суду, представник позивача надала розрахунок 3% відсотків річних, а також інфляційних нарахувань, який перевірений судом, а тому, зважаючи на законну вимогу позивача про стягнення з відповідача грошових коштів, як безпідставно набутого майна (в тому числі з орендних відносин), суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 203 грн. 23 коп.; інфляційних втрат у розмірі 148 грн. 36 коп. та подвійну ставку НБУ у розмірі 2 100 грн. 02 коп. Заперечень щодо наданого розрахунку або контррозрахунку зазначеної суми відповідачем не надано. З приводу вимоги про відшкодування судових витрат суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розглянувши вимоги про стягнення з [PERSON] на користь позивача 22 000 грн. - витрат на правову допомогу, суд зазначає таке. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Представником позивача зазначено, що витрати на правничу допомогу адвоката становлять в розмірі 22 000 грн 00 коп., та в якості підтвердження до суду було надано: договір про надання правової допомоги № 11/09/25-1 від 11.09.2025; додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги № 11/09/25-1 від 11.09.2025; акт приймання-передачі наданих послуг № 13/10/25-1 від 13.10.2025. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Враховуючи викладене та те, що заявлені представником позивача витрати у сумі 22 000 грн 00 коп. є неспівмірними зі складністю цієї справи (справа розглядалася в спрощеному позовному провадженні, що виключило безпосередню участь представника позивача у судових засіданнях), суд дійшов висновку про часткове задоволення витрат на правову допомогу в сумі 6 000 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 968 грн 90 коп.

Outcome: approved