Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд стягнути з відповідача на його користь відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення згідно ч.1 ст.182 КК України, в розмірі 38169 грн. 61 коп. Відповідач у наданий судом строк та станом на 15 січня 2026 року своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву не скористався, відзив на позов не подав, заперечення щодо розгляду справи в спрощеному порядку, будь-яких клопотань чи заяв не надав. У відповідності до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Згідно правил ч. 6 ст.19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст.274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року, який набрав законної сили, 11.02.2022 [PERSON] , використовуючи власні персональні дані (відомості щодо адреси, дати і місця народження, серії, номеру та дати видачі паспорта громадянина України та номер його ідентифікаційного коду) відкрив в банку АТ «Перший український міжнародний банк» (далі - АТ «ПУМБ») на власне ім`я кредитну картку з рахунком, на якому знаходились кредитні кошти, з метою купівлі за вказані кошти телевізору його дочкою [PERSON] та його зятем [PERSON] . Під час відкриття вищевказаної кредитної картки та рахунку [PERSON] надав банківській установі для зручності користування фінансовий мобільний номер, яким на той час користувався його зять [PERSON] , і який мав виплатити вищевказаний кредит, відкритий на ім`я [PERSON] . Після відкриття банківського рахунку [PERSON] надав [PERSON] вищевказану кредитну картку для подальшої сплати кредитних коштів. При цьому, [PERSON] в своєму мобільному телефоні створив мобільний застосунок «ПУМБ» для оперативного управління коштами на зазначеному рахунку. Завдяки цьому [PERSON] отримав повний доступ до відповідної банківської картки [PERSON] , персональних відомостей останнього, і можливість здійснювати управління коштами на цій банківській картці. Після погашення кредиту кредитна банківська карта залишилась у [PERSON] . У подальшому, 30.10.2023, [PERSON] , маючи фінансові труднощі, вирішив за допомогою власного мобільного телефону з мобільного застосунку «ПУМБ» відкрити на ім`я [PERSON] без дозволу останнього кредитну карту з кредитним лімітом 20000 (двадцять тисяч) гривень, використовуючи при цьому персональні відомості [PERSON] , до яких мав безперешкодний доступ завдяки застосунку «ПУМБ». Реалізовуючи свій злочинний умисел, 30.10.2023, близько 11 години 30 хвилин, [PERSON] , перебуваючи в селі Шевченкове Бучанського району, Київської області, маючи прямий умисел на незаконне використання конфіденційної інформації про особу, діючи з корисливих мотивів, з метою подальшого особистого збагачення, за допомогою мобільного застосунку «ПУМБ», встановленого на власному мобільному телефоні без дозволу [PERSON] надав АТ «ПУМБ» персональні дані останнього, які містять конфіденційну інформацію про нього (відомості щодо адреси, дати і місця його народження, серії, номеру та дати видачі паспорта громадянина України та номеру його ідентифікаційного коду) для створення онлайн заявки на відкриття споживчого кредиту та завдяки незаконному використанню вищевказаної конфіденційної інформації про [PERSON] уклав від його імені з АТ «ПУМБ» договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 30.10.2023, згідно з яким на ім`я [PERSON] в АТ «ПУМБ» було відкрито рахунок, створено банківську карту та надано споживчий кредит на суму 20000 (двадцять тисяч) гривень. Маючи безперешкодний доступ до вищевказаного рахунку за допомогою мобільного застосунку «ПУМБ», встановленого на власному мобільному телефоні [PERSON] в подальшому розпорядився отриманими кредитними грошовими коштами на власний розсуд, про що не повідомив [PERSON] . [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 182 КК України, та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік.(а.с.12) За змістом довідки ПУМБ про стан та історію заборгованості за кредитним договором від 30 жовтня 2023 року [PERSON] сплачено по кредиту 20000 грн., проценти 1 грн. 61 коп., комісія 9568 грн. Всього 29569 грн. 61 коп. (а.с.16) Суд дійшов висновку, що між неправомірними діями відповідача та завданою [PERSON] шкодою є безпосередній причинний зв`язок і є вина відповідача, а тому останій повинен відшкодувати завдану позивачу майнову шкоду. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, якщо вона не доведе, що шкоди завдано не з її вини. Як роз`яснено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Підставою деліктної відповідальності є протиправне винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх зазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди. Тобто діє презумпція вини завдавача шкоди. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у обсязі 29569 грн. 61 коп. Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Сторонам, надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. На відповідача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести відповідно до вимог ст.12, 13 ЦПК України за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 78-80 ЦПК України, протилежне, на що позивач посилається як на підставу своїх вимог. Відповідач та взагалі не надав відзиву на позов та доказів на які він посилається як на підставу заперечень проти позову. Судом не встановлено підстав для відмови у позові в цій частині [PERSON] . Крім того, позивач за змістом позову просить стягнути матеріальну шкоду за кредитним договором від 11 лютого 2022 року в розмірі 8600 грн., при цьому не надав доказів, які це підтверджують. Суд вважає, що наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, вини має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, в частині стягнення 8600 грн. не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що в цій частині позову необхідно відмовити за недоведеністю. Правові норми та судова практика мають застосовуватися таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. Як зазначено, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2023 у справі № 752/2177/22 (провадження № 61-4447св23) доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010). Суди у цивільних справах не оцінюють професійність, якість чи своєчасність правової допомоги, яка перешкодила особі, якій вона надається, отримати ефективний доступ до суду (див. ухвалу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 554/4001/17, провадження № 61-20093ск21). Матеріали справи не містять доказів та й доводів, які б свідчили про наявність перешкод для [PERSON] щодо своєчасного звернення за професійною правничої допомогою. Тобто час такого звернення залежав виключно від його волевиявлення. Інші доводи позивача, не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зроблених на підставі них висновків. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.15, 16, 23, 1166,1187, 1194 ЦК України,

Outcome: partial