Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

Через систему «Електронний суд» ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулось в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит №3416817 від 17.06.2021 року в розмірі 58 320,00 грн та судових витрат. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17.06.2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №3416817, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 8 000,00 грн, строком на 30 днів, тобто до 17.07.2021 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,5% в день та комісії за надання кредиту в розмірі 1 520,00 грн, яка нараховується за ставкою 19% від суми кредиту. 16.12.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №16/12-2021-43, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «Вердикт Капітал» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Вердикт Капітал» приймає належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, в тому числі право грошової вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит №3416817 від 17.06.2021 року. 10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023 від 10 січня 2023 року, відповідно до якого право вимоги за кредитними договорами, в тому числі договором про споживчий кредит №3416817 від 17.06.2021 року, перейшло до позивача. Взяті на себе зобов`язання відповідач належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 15.10.2025 року утворилась заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 58 320,00 грн, з яких: 8 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 48 800,00 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1 520,00 грн заборгованість за комісією за надання кредиту. 15.01.2026 року представник відповідача [PERSON] адвокат Глєбов Г.В. подав заяву про визнання позовних вимог частково, в якій зазначив, що відповідач визнає позов в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 8 000,00 грн та відсотків за користування кредитом, нарахованих в межах строку кредитування, в розмірі 6 000,00 грн. Заява обґрунтована тим, що відповідач при укладенні кредитного договору вважала, що відсотки за користування кредитом можуть нараховуватися лише протягом строку кредитування, як передбачено статтею 1048 ЦК України. За умовами договору відповідач отримала кредит в розмірі 8000,00 грн строком на тридцять днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,50% в день, як це зазначено в п. 1.3 договору, а саме з 17.06.2021 року по 17.07.2021 року включно. Відповідно до п. 1.5 кредитного договору: загальні витрати включаючи комісії та проценти складають 7 520,00 грн без врахування тіла кредиту; орієнтовна загальна вартість кредиту для суми кредиту складає 15 520,00 грн та включає в себе загальні витрати за кредитом у вигляді процентів за користування кредитом у розмірі 6 000,00 грн, суму кредиту у розмірі 8 000,00 грн та комісію за надання кредиту в розмірі 1 520,00 грн. Аналогічна інформація наведена і в паспорті споживчого кредиту. Таким чином кредитор мав право нараховувати відсотки за користування тільки протягом строку кредитування, тобто протягом 30 днів. Позивач не надав доказів, що умови договору були змінені або був укладений додатковий договір із новим строком кредитування. Отже по завершенню 30 днів з дня надання кредиту кредитор мав право звернутися до суду у зв?язку з невиконанням зобов`язання та нараховувати відсотки по ст. 625 ЦК України у зв?язку з невиконанням зобов`язання. Верховний Суд неодноразово наголошував про те, що відсотки за користування кредитом нараховується тільки в межах строку кредитування, а після завершення цього строку тільки згідно ст. 625 ЦК України. Відповідач не погоджувався з умовами про автопролонгацію кредитного договору, оскільки такі умови порушують права споживача та ставлять його у гірше становище у порівнянні з кредитом. Крім того, зазначив, що у договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умови про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом. Продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін. Комісію, яку кредитор включив в умови договору в якості плати «за надання кредиту», в розмірі 1 520,00 грн (пункт 1.5.1. договору) представник відповідача вважає неправомірною, оскільки плата за надання кредиту нарахована у вигляді відсотків за користування і таким чином із вимог позовної заяви вбачається, що позивач намагається стягнути подвійну плату за надання однієї послуги. Таким чином нарахування та намагання стягнути комісію не відповідає чинному законодавству України і неодноразово Верховний суд України надавав роз`яснення про те, що дію щодо надання кредиту кредитор здійснює на власну користь. Тому відповідач не визнає вимоги щодо стягнення комісії. У постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №?666/4957/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 755/16902/16-ц суд визнав незаконною комісію банку за обслуговування кредиту, зазначивши, що такі платежі не можуть бути стягнуті з клієнтів, якщо вони не є оплатою конкретних послуг, наданих банком. При цьому пункт кредитного договору, за яким позичальник у день надання йому кредиту за договором сплачує кредитору плату за ініціювання кредиту, є платою споживача кредиту за дії банку щодо встановлення правовідносин, а саме укладення договору, а тому банк не дотримався вимог пункту 3.6 Правил № 168, згідно з яким банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь або що їх вчиняє банк або споживач із метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Учасники справи, належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Представник позивача разом з позовною заявою подав заяву, в якій він просив позовні вимоги задовольнити та розглядати справу у його відсутність. Представник відповідача у своїй заяві від 15.01.2026 року просив розглядати справу без його та відповідача участі. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. ст. 223 та 240 ЦПК України, судом не встановлено. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. За приписами ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтями 12, 13, 81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 15.06.2021 року [PERSON] подала до ТОВ «Мілоан» анкету-заяву на кредит №3416817. 17.06.2021 року між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» укладено договір про споживчий кредит №3416817, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 8 000,00 грн (п.п.1.2 п. 1), строком на 30 днів, тобто з 17.06.2021 року до 17.07.2021 року включно (п.п.1.3, 1.4 п. 1), зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,50% в день, що в сумі становить 6 000,00 грн (п.п. 1.5.2 п. 1.5) та комісії за надання кредиту в сумі 1 520,00 грн, яка нараховується за ставкою 19% від суми кредиту (п.п.1.5.1 п. 1.5). Договір містить додаток №1 «Графік платежів» та додаток №2 «Паспорт споживчого кредиту». Зазначені договір, додатки №№1, 2 відповідачем підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором . Позивач надав відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 8 000,00 грн шляхом перерахування на банківську картку відповідача, що підтверджується квитанцією від 17.06.2021 року. Факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та користування ними відповідачем не оспорюється. 16.12.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №16/12-2021-43, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників до договору факторингу №16/12-2021-43 від 16.12.2021 року ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит №3416817 від 17.06.2021 року. 10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір відступлення права вимоги №10-01/2023, згідно з яким ТОВ «Вердикт Капітал» відступило шляхом продажу ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги до боржників, зазначених у реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників до договору №10-01/2023 про відступлення прав вимог від 10.01.2023 року ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» набуло право вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит №3416817 від 17.06.2021 року. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові. Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним. За таких обставин, суд приходить до висновку, що до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит №3416817 від 17.06.2021 року. Згідно з відомістю про щоденні нарахування та погашення і розрахунками заборгованості, наданими позивачем, взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконала, у зв`язку з чим станом на 15.10.2025 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 58 320,00 грн, з яких: 8 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 48 800,00 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1 520,00 грн заборгованість за комісією за надання кредиту (а. с. 17 18, а. с. 56 57). За приписами ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію, пов`язану з наданням кредиту. Зазначене вище спростовує позицію представника відповідача щодо неправомірності встановлення та нарахування комісії, пов`язаної з наданням кредиту. Додатково суд звертає увагу, що ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію, пов`язану з наданням кредиту, діє з 19.10.2019 року у зв`язку зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» №122-IX від 20.09.2019 року. В той же час, представник відповідача в своїх запереченням посилається на практику Верховного Суду у справах, предметом спору яких були правовідносини, що виникли до вищезазначених змін, а відтак такі посилання є не релевантними та не можуть бути враховані при вирішенні цього спору. Щодо нарахування відсотків за користування кредитом, суд зазначає наступне. Пунктами 1.3, 1.4 кредитного договору передбачено, що кредит надається строком на 30 днів, тобто до 17.07.2021 року та зазначена дата є кінцевим терміном повернення кредиту. Доказів продовження зазначеного строку кредитування позивачем не надано. За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №300/438/18. В постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. З відомості про щоденні нарахування та погашення і розрахунків заборгованості, наданих позивачем, вбачається, що нарахування відсотків за користування кредитом здійснювалося і поза межами строку кредитування, визначеного п. 1.3. кредитного договору, тобто після 17.07.2021 року, що є неправомірним. Отже, сума заборгованості відповідача за кредитним договором в частині заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 17.06.2021 року до 17.07.2021 року (строк кредитування визначений договором) підлягає перерахунку наступним чином: 8 000,00 грн х 2,50% / 100% х 30 днів = 6 000,00 грн. Така загальна сума відсотків за користування кредитом закріплена і в підпункті 1.5.2 кредитного договору та Додатку №1 до договору (графік платежів). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8 000,00 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 6 000,00 грн та комісії за надання кредиту в розмірі 1 520,00 грн, а всього 15 520,00 грн. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з необґрунтованістю нарахування відсотків за користування кредитом після закінчення строку кредитування. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу, пропорційно до задоволених вимог (26,61%), в розмірі 644,60 грн та 4 257,60 грн відповідно.

Outcome: partial