Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

У жовтні 2025 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Миролюбненської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області і просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що вищезазначене будинковолодіння побудоване у 1937 році і відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», єдиним головою та останнім членом якого була [PERSON] . За життя [PERSON] правовстановлюючий документ на вказаний житловий будинок не отримувала і право власності не зареєструвала. Однак, спірний житловий будинок є майном колгоспного двору, головою та останнім членом якого була [PERSON] , а тому остання набула права власності на вказане будинковолодіння. [INFO] [PERSON] померла. За життя [PERSON] склала заповіт, яким усе належне їй на день смерті майно заповіла внучці [PERSON] , яка прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та розпорядження спадковим майном. Однак, спадщину, до складу якої увійшло спірне будинковолодіння, [PERSON] не оформила та [INFO] померла. Позивачка вказує, що вона є єдиною спадкоємицею за законом після смерті матері [PERSON] , у встановленому законом порядку прийняла спадщину та оформила частину спадкового майна. Однак, оформити свої спадкові права на спірне будинковолодіння вона не в змозі, так як за життя [PERSON] , спадщину після смерті якої прийняла [PERSON] , не отримувала свідоцтва про право власності на це будинковолодіння. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2025 року у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 листопада 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання представник позивачки [PERSON] адвокат Віхерко Н.О. подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує, просить його задовольнити. Відповідач Миролюбненська сільська рада Хмельницького району Хмельницької області, яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, до суду свого представника не направила, у визначений судом строк відзив на позов не подавала. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , побудований у 1937 році, що підтверджується технічним паспортом на дане будинковолодіння, виготовленим станом на 17 вересня 2025 року. Згідно довідки Самчинецької сільської ради народних депутатів Старокостянтинівського району Хмельницької області №175 від 27 грудня 1992 року та довідки Миролюбненської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області №103 від 02 вересня 2025 року житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , відносився до суспільної групи «колгоспний двір» і станом на [INFO] головою цього колгоспного двору та єдиним його членом являлась [PERSON] . Після смерті [PERSON] особовий рахунок № [NUMBER] в погосподарській книзі №3 с. Самчинці за 1986-1990 роки закритий. За повідомленням КП «Бюро технічної інвентаризації Старокостянтинівської міської ради» №3734 від 17 вересня 2025 року вищезазначений житловий будинок зареєстрованим не значиться. Правовідносини щодо будівництва житлових будинків і набуття прав на них до 15 квітня 1991 року регламентувалися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст.86 ЦК УРСР 1963 року право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до положень ч.1 ст.120 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Відповідно до роз`яснень, даних в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про власність», застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору, зокрема: - право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; - розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; - згідно зі ст.4 Постанови ВРУ «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Отже, до введення в дію Закону України «Про власність» частка майна померлого члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялась. Майно колгоспного двору спадкувалось тільки в разі смерті останнього члена колгоспного двору. Такий порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору з цих підстав до 01 липня 1990 року. У разі смерті одного з членів колгоспного двору, спадщина на спільне майно господарства за наявності інших його членів, не відкривалась. Це було можливим лише після смерті останнього члена двору. Оскільки житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] належав до суспільної групи «колгоспний двір», єдиним головою та останнім членом цього колгоспного двору була [PERSON] , тому спірний будинок був її власністю та увійшов до складу спадщини після її смерті, яка наступила [INFO] . Згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до роз`яснень, даних в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. З огляду на вищезазначені нормативні положення, норми ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року, а якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ч.1 ст.534 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким згідно ст. 525 цього Кодексу є день смерті спадкодавця. За змістом частин першої та другої статті 549 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] . За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 22 лютого 1990 року виконкомом Немиринецької сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, яким житловий будинок, хлів, погріб і все належне їй на день смерті майно заповіла своїй внучці [PERSON] . Згідно довідки Самчинецької сільської ради народних депутатів Старокостянтинівського району Хмельницької області №175 від 27 грудня 1992 року після смерті [PERSON] фактично в управління і розпорядження спадковим майном з 25 лютого 1990 року вступила її онука [PERSON] , яка закрила будинок на свій замок і вступила в управління майном померлої. За повідомленням Хмельницького обласного державного нотаріального архіву №2087/01-18 від 31 жовтня 2025 року спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] у період 1990-2004 роках не заводилась. За даними Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №83089964 від 31 жовтня 2025 року у період з 2005 року по дату формування вказаної довідки спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] також не заводилась. Таким чином, [PERSON] є єдиною спадкоємицею за заповітом до майна померлої баби [PERSON] , яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину. До складу спадщини після смерті [PERSON] увійшов належний їй, як останньому члену майна колгоспного двору, житловий будинок з господарськими будівля і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Проте, [PERSON] не оформила свої спадкові права на вказаний житловий будинок, оскільки [INFO] померла. Відповідно до ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 1 статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно чинного на час відкриття спадщини законодавства, спадкоємцем, що прийняв спадщину, вважається особа, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, ця особа не заявила про відмову від спадщини, а також спадкоємцем, що прийняв спадщину, є особа, яка на час відкриття спадщини не проживала постійно із спадкодавцем, однак у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.3 ст.1268, ч.1 ст.1269 ЦК України). Отже, судом встановлено, що [PERSON] [INFO] померла. На день смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] разом із чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON] 23 травня 2024 року Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №250/2024 до майна померлої [INFO] [PERSON] , з якої вбачається, що із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері [INFO] звернулась лише [PERSON] . Чоловік спадкодавиці [PERSON] 23 травня 2024 року подав нотаріусу заяву про відмову від спадщини після смерті [PERSON] . Отже, єдиним спадкоємцем першої черги за законом до майна померлої [PERSON] є її донька [PERSON] , яка прийняла спадщину у порядку визначеному ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини і протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, не заявила про відмову від спадщини. 27 листопада 2024 року державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Заворотною Т.В. на ім`я [PERSON] видані свідоцтва про право на спадщину за законом на належне [PERSON] інше нерухоме майно. До складу спадщини після смерті [PERSON] увійшов також житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по [ADDRESS] , право на який [PERSON] набула в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , однак не оформила своїх спадкових прав на вказаний житловий будинок. 02 жовтня 2025 року державний нотаріус Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Заворотна Т.В. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне будинковолодіння з підстав не надання документа, що підтверджує право власності на житловий будинок, а також з тих підстав, що право власності на вказане будинковолодіння не зареєстроване. Відповідно до роз`яснень, даних в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Однак, досліджені судом докази достовірно вказують на те, що [PERSON] у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] набула право на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , однак не оформила своїх спадкових прав, а тому це нерухоме майно увійшло до складу спадщини після її смерті та перейшло у порядку спадкування за законом до її єдиної спадкоємиці за законом першої черги доньки [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі та визнання за позивачкою [PERSON] права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved