Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

В червні 2025 року [PERSON] , через свого представника [PERSON] , звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю як за особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти вказаним нерухомим майном більше як двадцять років. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.03.1990 року позивач була прийнята в члени колгоспу ім. Фрунзе. Надалі, у зв`язку з реорганізацією колгоспу, вона була прийнята у члени РВК, згодом СГВК «Хлібороб», де працювала до моменту його ліквідації. На той час в с. Михля Ізяславського району колгоспом ім. Фрунзе були частково збудовані ряд житлових будинків, в одному з яких під [ADDRESS] з січня 1995 року стала проживати позивач. При цьому, жодних договорів про набуття права користування на це будинковолодіння вона не укладала. Власними силами [PERSON] добудувала вказаний будинок і в січні 1996 року Ізяславське бюро технічної інвентаризації було проведено його технічний огляд та введено в експлуатацію. [PERSON] вчинялося ряд дій щодо одержання права власності на вказаний будинок. Так, після виготовлення технічної документації на будинок, нею подано заяву до КСП ім. Фрунзе про продаж спірного будинку. Також, пізніше в 2005 році позивач зверталася до засновників СГВК «Хлібороб», які прийняли рішення про передачу їй в дар будинку. Однак, відповідних договорів щодо купівлі чи дарування з [PERSON] так і не було оформлено. Таким чином, з січня 1995 року позивач не оформивши право власності на вказане майно, відкрито володіє та користується даним будинком, зареєстрована та проживає у ньому. Позивачем проведено ряд ремонтних робіт з метою поліпшення умов для проживання у вказаному будинку та виготовлено технічний паспорт на нього. З метою оформлення права власності на відповідний будинок та виготовлення правовстановлюючих документів, а також, з огляду на відсутність інших шляхів набуття права власності на нерухомість, [PERSON] звертається до суду з зазначеним позовом. Ухвалою судді від 30.06.2025 року прийнято справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Запропоновано сторонам по справі подати відзив та відповідь на відзив. Ухвалою суду від 26.09.2025 року закрито підготовче провадження за вказаним позовом та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена у встановленому законом порядку. Представник позивача адвокат Карун В. П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницької області в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена у встановленому законом порядку, подала заяву про розгляд справи без її участі, в якій також зазначила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Заслухавши учасників процесу, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до архівних довідок архівного відділу №2 Шепетівської районної державної адміністрації Хмельницької області №06-15/Г-161/2025 від 07.04.2025 року, №06-14/274/2025 від 16.06.2025 року, а також даних трудової книжки позивача, [PERSON] з 01.03.1990 року працювала у КСП ім. Фрунзе с. Лютарка Ізяславського району Хмельницької області, правонаступником всіх майнових, немайнових, трудових прав та зобов`язань якого, в подальшому, стало СВК «Хлібороб» с. Лютарка Ізяславського району Хмельницької області. Згідно розпорядження Ізяславської районної державної адміністрації Хмельницької області №22 від 31.01.1996 року «Про признання права власності на житлові будинки», признано право власності на житлові будинки, розташовані в [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Факт реєстрації будинку [ADDRESS] підтверджується також наявним в справі, виданим 31.01.1996 року Ізяславським районним бюро технічної інвентаризації реєстраційним посвідченням на будинковолодіння приналежне державним, кооперативним та громадським організаціям, підприємствам та установам. З виписки Лютарського старостинського округу Шепетівського району Хмельницької області №446 від 04.04.2025 року та довідки №573 від 05.08.2020 року вбачається, що згідно записів погосподарської книги №7 за 1991 1995 роки с. Михля, [PERSON] є головою двору, зареєстрована з 27.01.1995 року і фактично проживає за адресою [ADDRESS] . Номер об`єкта ПГО №01561 в погосподарській книзі №7 на [PERSON] . Відповідно до листа Лютарського старостинського округу Шепетівського району Хмельницької області №79/12.7-06 від 04.07.2025 року, згідно запису погосподарської книги №7 за 2021-2024 роки в с. Михля зареєстровано два житлових будинки під [ADDRESS] один перебуває у власності [PERSON] номер об`єкта погосподарського обліку 0155-1, а другий житловий будинок перебуває у користування [PERSON] номер об`єкта по господарського обліку 0156-1. З листа КП Шепетівське РБТІ Шепетівської районної ради Хмельницької області №21 від 02.04.2025 року вбачається, зокрема, що з метою впорядкування номера житлового будинку з господарськими будівлями загальною площею 96,3 кв.м., житловою площею 70,0 кв.м., яким розташований в [ADDRESS] , в якому проживає [PERSON] , рекомендовано надати будинку [ADDRESS] , оскільки житловий будинок [ADDRESS] ) вже зареєстрований на іншого власника будинку. З досліджених в судовому засіданні матеріалів інвентаризаційних справ на житловий будинок [ADDRESS] встановлено наявність витягу із протоколу загальних звітно виборних зборів членів КСП ім. Фрунзе №1 від 26.01.1996 року, за яким вирішено продати жилий будинок [ADDRESS] [PERSON] . Також, міститься витяг з протоколу засідання зборів засновників СГВК «Хлібороб» с.Лютарка №1 від 28.01.2005 року, згідно якого вирішено задовольнити заяву [PERSON] та дати дарственну на хату, в якій вона проживає, тому що вона будувала її своїми силами. Проте, відповідних договорів щодо купівлі - продажу чи дарування спірного будинку на користь [PERSON] , як і оформлення нею права власності на вказаний будинок з інших підстав, матеріали інвентаризаційної справи не містять. Зокрема, згідно листа архівного відділу №2 Шепетівської районної державної адміністрації Хмельницької області №06-15/Г-499/2025 від 05.12.2025 року, в протоколах засідання правління та протоколах загальних зборів уповноважених членів КСП ім. Фрунзе с.Лютарка Ізяславського району Хмельницької області за 1990 1994 роки відсутні відомості про виділення будинку для [PERSON] . Комунальним підприємством «Шепетівське РБТІ» Шепетівської районної ради Хмельницької області позивачу [PERSON] оформлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] . Крім того, допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердила суду, що працювала секретарем колгоспу ім. Фрунзе в той період, коли почали будувати житлові будинки, які потім надавались в користування людям, зокрема позивачу. Вказала, що будинок, який було надано [PERSON] був недобудованим, було побудовано лише «коробку» будинку. Подальшим ремонтом спірного будинку з метою поліпшення умов для проживання у ньому займалася [PERSON] . Отже, судом встановлено, що правовстановлюючі документи на спірний будинок за адресою: [ADDRESS] відсутні, право власності на дане нерухоме майно не було зареєстроване за позивачем в установленому законом порядку. Зазначені обставини підтверджені належними письмовими доказами та вважаються судом доведеними. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як підставу для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду і дійшла такого висновку: «Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності». Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що право володіння та розпорядження житловим будинком за адресою: [ADDRESS] у встановленому законом порядку признано за КСП ім. Фрунзе. Звертаючись до суду з цим позовом, свої вимоги в частині визнання права власності за набувальною давністю на спірний будинок [PERSON] обґрунтовувала тим, що вона більше двадцяти років добросовісно та безперервно володіє спірним майном у вигляді житлового будинку. Встановивши, що [PERSON] знала про належність спірного житлового будинку колгоспу, КСП ім. Фрунзе, та іншим правонаступникам, з якими намагалася укласти відповідні правочини, зокрема договорів купівлі - продажу та дарування спірного будинку на свою користь, як і оформлення нею права власності на вказаний будинок з інших підстав, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено всіх умов, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Давність володіння могла вважатися добросовісною, якщо позивач при заволодінні спірним житловим будинком не знав і не повинен був знати про відсутність в нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі судом не встановлено. Факт утримання нерухомого майната проведення ремонтних робіт з метою поліпшення умов для проживання у вказаному будинку не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядку статті 344 ЦК України. Також, сам по собі факт користування позивачем цим майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. Подібний висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі №461/5075/23, від 26 травня 2021 року у справі №214/3083/18, від 13 квітня 2022 року №740/3305/20. Відтак слід дійти висновку, що визначені законом підстави для задоволення позову відсутні, а отже в позові слід відмовити. Відповідно до статей 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed