Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника адвоката Занарія О.Д., звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , про поділ майна подружжя та визнання права власності. Просить визнати за нею право приватної власності на 1/2 (одну другу) частку житлового будинку літ. A загальною площею 198 кв.м., житловою площею 83,90 кв.м., підвалу під частиною будівлі літ. А-пд, мансарди житлової літ. А-мс, гаража-котельні літ. Б. балкону літ. А- а, ґанку літ А-а1, ями вигрібної №1, ями вигрібної №2 за адресою: [ADDRESS] . Також просить визнати за нею право приватної власності на 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки площею 0.12 га, кадастровий номер 7321585600:02:006:0003, для будівництва та обслуговування житлових будівель та господарських споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також просить вирішити питання про стягнення з відповідача на її користь сплачені нею судовий збір та витрати на правничу допомогу. Ухвалою судді Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17.12.2025 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. Представник позивача адвокат Загарія О.Д. в судовому засіданні підтримав вимоги викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити. Вказав, що спірний житловий будинок набутий в шлюбі. В 2017 році зареєстровано право власності на нього на ім`я відповідача, однак в силу дії презумпції спільності майна вона є спільним майном подружжя, а тому підлягає поділу. Також не заперечував проти того, що земельна ділянка, яка знаходиться під спірним будинком належить на праві власності відповідачу, оскільки останній її приватизував безоплатно. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 120 ч. 4 ЗК України просив визнати за позивачем право власності на даної земельної ділянки. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Вказав, що в до грудня 2025 оку перебував із позивачем в зареєстрованому шлюбі. Рішенням суду шлюб розірвано. В період з 2006 року по 2012 рік вони разом перебували за кодоном на заробітках, а по поверненню спільно будували житловий будинок. Не заперечував проти поділу спірного майна, включно із земельною ділянкою. Згідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Вислухавши пояснення відповідача та представника позивача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії свідоцтва про одруження сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.11.2003. В судовому засіданні відповідач не заперечував того факту, що рішенням суду в грудні 2025 року шлюб розірвано. Згідно технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами виготовленого 09.01.2019 та виданого на ім`я [PERSON] за адресою в [ADDRESS] знаходиться житловий будинок загальною площею 198 кв. м., житловою площею 83,90 кв. м. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.12.2019 право власності на житловий будинокзагальною площею 198 кв. м., житловою площею 83,9 кв. м., який розташований за адресою в [ADDRESS] зареєстровано за відповідачем [PERSON] 20.12.2019 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватним нотаріусом Бурдейним Ю.І. Як вбачається з рішення виконавчого комітету Малокучурівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 19.09.2019 спірному житловому будинку присвоєно адресу: [ADDRESS] . Таким чином, письмовими доказами підтверджується факт набуття права власності [PERSON] на спірний об`єкт нерухомого майна під час перебування в шлюбі з [PERSON] , а саме 20.12.2019. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 11.12.2009 за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлових будівель та господарських споруд розміром 0,1200 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Статтею 316 ЦК України передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Принцип непорушності права власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном закріплений у ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За загальним правилом, власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (відповідно до ст. 328 ЦК). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Аналіз положень ст. 57 і 62 СК дає підстави для висновку про те, що ст. 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як ст. 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У ст. 60 СК закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК. Конструкція норми ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч. 3 ст. 358 ЦК кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У ст. 68 СК закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 392 ЦК установлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК). Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного з подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК). Відповідно до пп. 22 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Судом встановлено, що сторони під час перебування в шлюбі в період часу з 2006 року по 2012 рік перебували за межами митної території України з метою працевлаштування та заробляння грошових коштів. В подальшому своєю спільною працею та за спільні грошові кошти було побудовано спірний житловий будинок, право власності на який, на підставі декларації про готовність до експлуатації, зареєстровано за відповідачем [PERSON] . На думку суду, стороною позивача доведено та стороною відповідача визнано факт спільності набуття спірного майна подружжям. Це насамперед підтверджується тим, що сторони мали сталі та легальні джерела доходу, спільно займалися проведенням будівельних та ремонтних робіт. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині поділу житлового будинку є доведеними та обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають до задоволення. Підстав для відмови в задоволенні позовних вимог суд не вбачає. Відносно прохальної частини щодо поділу земельної ділянки, то суд зазначає наступне. Пленумом Верховного Суду України у пункті 18-2 постанови від 16.04.2004р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», роз`яснено, якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного з подружжя, а не спільною сумісною власністю подружжя, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Згідно з частиною 4 статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований; згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Враховуючи приписи статті 120 ЗК України, принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди), слідує висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частини першої статті 120 ЗК України, особи, які набули право власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Викладене узгоджується із висновками, які викладені в постановах Верховного Суду від 20.01.2021р. у справі № 318/1274/18, Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020р. у справі № 689/26/17. Оскільки, суд прийшов до висновку про можливість та доцільність поділу житлового будинку в рівних частинах по , то і земельна ділянка підлягає поділу в таких же частинах. Підстав для відступлення рівності часток у суду не має. При цьому, право спільної сумісної власності подружжя на вказане майно необхідно припинити. Відповідно до ст. 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. За приписами статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно вимог ст. 142 ч.1 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивачем [PERSON] сплачено розмір судового збору в сумі 15140 грн виходячи з максимальної ставки для даного предмету спору. Оскільки, відповідач [PERSON] визнав позовіні вимоги до початку розгляду справи по суті, то позивачу [PERSON] необхідно повернути 50 відсотків судового збору з державного бюджету. Інші ж 50 відсотків суми судового збору необхідно стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача. Також встановлено, що при поданні до суду позовної заяви представником позивача адвокатом Загарія О.Д. був заявлений попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, пов`язаний із наданням професійної правничої допомоги на суму 20000 грн, до якої входить: - консультації з клієнтом (2 год на суму 5000 грн); - складення позовної заяви (6 год на суму 15000 грн). Розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження та закінчився ухваленням судового рішення на користь позивача. Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача адвокатом Загарія О.Д. на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано суду: - копію Договору про надання професійної правничої допомоги від 20.11.2025; - попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, які понесла [PERSON] у зв`язку із розглдяом справи; - ордер на надання правничої (правової) допомоги від 20.11.2025; - квитанцію до прибуткового касового ордера № 07/12 від 08.12.2025 про прийняття адвокатом Загарія О.Д. від [PERSON] грошових коштів в сумі 20000 грн на підставі договору від 08.12.2025. За змістом Договору про надання професійної правничої допомоги від 20.11.2025 укладеного між адвокатом Загарія О.Д. та [PERSON] сторони обговорили предмет договору, а також умови оплати гонорару. Зокрема, розділо 3 договору передбачено, що гонорар складається з кількості годин роботи адвоката. Вартість однієї години роботи адвоката становить 2500 грн. Розмір фактичних витрат оплачуються клієнтом окремо на підставі рахунків, виставлених адвокатом. Гонорар сплачується готівкою або здійснюється у безготівковому порядку на рахунок адвоката. У разі проведення розрахунку готівкою адвокат видає квитанцію до прибуткового ордеру. Перелік правничої допомоги, що була надана адвокатом Загарія О.Д., а також витрачений, час для її надання вказаний у розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, які понесла [PERSON] у зв`язку із розглядом судової справи про поділ майна подружжя. Позивач [PERSON] як замовник послуг підтвердила власним підписом на детальному розрахунку прийняття обсягу послуг наданих їй адвокатом. Факт оплати позивачем [PERSON] адвокату грошових коштів в якості гонорару за виконану роботу підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера. У зв`язку з викладеним, суд вважає доведеним розмір витрат на професійну правничу допомогу позивача [PERSON] , а тому така сума має бути стягнута з відповідач на користь останньої. На підставі викладеного та

Outcome: approved