Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

28.04.2021 позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування 1/4 частини однокімнатної квартири [ADDRESS] , укладеного 12.10.2017 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Левчуком В.Ю., недійсним, а також відновити становище, яке існувало до порушення прав шляхом повернення вказаного майна відповідачу [PERSON] . В обґрунтування вимог позивач зазначив, що ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.06.2017 відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13.10.2017 задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на 1/4 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] та легковий автомобіль, які належать відповідачу [PERSON] . Державним виконавцем Чумак В.В. 13.11.2017 внесено запис за №103568986 про обтяження вказаної частини квартири. З листа державного виконавця від 11.01.2021 на запит позивача про стан виконавчого провадження, [PERSON] дізнався, що за боржником [PERSON] не зареєстровано нерухомого майна. Згідно даних інформаційної довідки від 28.11.2020 за №234604068 позивачем отримано інформацію про те, що 12.10.2017 приватним нотаріусом ХМНО В.Левчуком зареєстровано договір дарування 1/4 частини однокімнатної квартири [ADDRESS] між [PERSON] та обдарованою [PERSON] . Оскільки відповідач-1 [PERSON] уклав фраудоторний правочин зі своєю дружиною відповідачем-2 [PERSON] , тобто такий, що вчинений боржником на шкоду кредитору, просить задовольнити позов. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 01.06.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та витребувано докази. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, задоволено клопотання про допит свідків. Від відповідачки-2 [PERSON] до суду 02.11.2021 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона вказала, що підставою для укладання договору дарування був поділ майна подружжя в результаті розлучення: частину квартири [PERSON] подарував їй, а йому в свою чергу залишився автомобіль. Відповідач-1 не проживає в спірній квартирі з грудня 2017 року. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, зазначає, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Позивач вказує, що дізнався про угоду з відповіді державного виконавця від 11.12.2020, однак це не відповідає дійсності. [PERSON] регулярно цікавився виконавчим провадженням, за його заявою зокрема, в справі №766/9555/17 суд 16.11.2017 постановив ухвалу про виправлення описки в ухвалі суду про накладання арешту. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву з клопотанням розглядати справу без його участі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Також не з`явилися в судове засідання свідки, яких просила допитати відповідачка-2 [PERSON] , про розгляд справи повідомлені належним чином. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні правовідносини. З відкритого доступу до ЄДРСР судом встановлено, що ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.06.2017 у справі №766/9555/17 відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13.10.2017 у справі №766/9555/17 задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на 1/4 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] та легковий автомобіль марки Geely, д.н., [NUMBER] , 2008 року випуску, які належить на праві власності відповідачу [PERSON] . Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.11.2017 у справі №766/9555/17 виправлено описку в ухвалі Херсонського міського суду Херсонської області від 13.10.2017 року, а саме в її резолютивній частині вважати вірним «накласти арешт на 1/4 частину квартири [ADDRESS] та легковий автомобіль марки Geely, д.н., [NUMBER] , 2008 року випуску, які належить на праві власності [PERSON] в межах суми боргу, а саме 696459,52 грн.» Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 13.11.2017 державним виконавцем Корабельного РВДВС міста Херсон ГТУЮ у Херсонській області Чумак В.В. 13.11.2017 внесено запис за №103568986 про обтяження вказаної частини квартири. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 18.10.2018 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та відсотків за час прострочення виконання грошового зобов`язання задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу в розмірі 240 240, 00 грн. та проценти за користування в розмірі 388 179, 53, 00 грн., судовий збір в розмірі 1643,49 грн. та судовий збір в дохід держави в розмірі 4044, 20 грн., в решті позову відмовлено. Постановою Херсонського апеляційного суду від 17.04.2019 року рішення Херсонського міського суду змінено, сума процентів за договором позики в розмірі 388179,53грн, зменшена до 18018,00грн., сума судового збору, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] судового збору у розмірі 1643,49грн., зменшена до 672,00грн. Рішення в частині стягнення з [PERSON] судового збору в дохід держави в розмірі 4004,20грн. скасовано. Крім цього, судом встановлено, що з 05.09.2016 року в провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебувала справа №766/5444/16 за позовом ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою суду від 23.09.2021 зазначену позовну заяву залишено без розгляду по причині неявки позивача до суду. В той же час, відповідно до договору дарування, посвідченого 12.10.2017 приватним нотаріусом ХМНО В.Левчуком за реєстровим №1150, [PERSON] передав у власність обдарованій [PERSON] безоплатно 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, у справі 369/11268/16-ц від 03 липня 2019 року. Судом встановлено, що відповідач-1 [PERSON] відчужив, належну йому 1/4 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] своїй дружині [PERSON] , шлюб з якою розірвано пізніше 13.02.2018 року. Також судом встановлено,що відповідач-1 був обізнаний про наявність судових справ про стягнення з нього грошових коштів. Судом з`ясовано, що при укладенні 12 жовтня 2017 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання у виконавчому провадженні, а тому правочин є недійсним. Відповідно до частини 1 статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Так, відповідачка-2 в своєму відзиві посилалася, що відповідно до пункту 5 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування. Однак, в справі, що розглядається, позивачем заявлені вимоги про визнання договору дарування недійсним, а не його розірвання, тому в даних правовідносинах застосовується загальний строк позовної давності. Позивач подав позов про визнання недійсним договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО В.Левчуком 12.10.2017, зі спливом трирічного строку, а саме 28.04.2021. Клопотань про визнання строку пропущеним з поважних причин не заявляв, однак в позові зазначив, що про порушення свого права дізнався з листа державного виконавця від 11.01.2021 на його запит про стан виконавчого провадження. Суд не може прийняти це твердження позивача як безумовний доказ початку перебігу строку позовної давності. Так, в зазначеному листі державного виконавця зазначено, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником ( [PERSON] ) не зареєстровано нерухомого майна, жодних даних про оспорюваний правочин не зазначено. В той же час, позивач в позові посилається на те, що інформацію про договір дарування 1/4 частини квартири він дізнався згідно даних інформаційної довідки за №234604068 ще раніше - 28.11.2020, тобто сам надає суперечливу інформацію. Крім цього, позивач додатком до позову надав дві інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що може належати боржнику: №79960072 від 09.02.2017 та №100111663 від 12.10.2017, які були сформовані пошуком через веб-сайт по заяві [PERSON] , що свідчить про регулярну обізнаність позивача з майновим станом відповідача-2 [PERSON] та можливість контролю змін в майновому стані в майбутньому. Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що відповідачкою-2 зроблена заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, а позивачем не доведено, що про порушене право він дізнався лише 11.01.2021, судом не знайдено поважних причин для поновлення строку пропущеної позовної давності, а тому у задоволені позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed