Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, в обґрунтування позовних вимог вказав, щовін та [PERSON] тривалий час мешкали однією родиною без офіційної реєстрації шлюбу. [INFO] у них народилася спільна донька - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] .Однак подружнє життя не склалося, внаслідок чого Позивач з Відповідачем стали мешкати окремо. З моменту припинення шлюбних відносин (з серпня 2022 року) Відповідач повністю усунулася від виконання батьківських обов`язків стосовно доньки [PERSON] - дитина проживає з батьком та повністю перебуває на його утриманні. Оскільки донька [PERSON] проживає з ним за адресою [ADDRESS] - дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення, між ними склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному сприйманню життя та оточуючих людей. Довідкою про фактичне проживання від 01.08.2025 року, видана Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Башта 2017» підтверджується, що дитина проживає з батьком, завжди доглянута, охайна та отримує належне батьківське піклування і турботу з боку батька та з боку його близьких родичів. Розпорядженням Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району від 30.08.2022 року № 198р місце проживання доньки [PERSON] визначено з батьком. Довідкою № 016-01.04 від 28.04.2025 року, видана Запорізькою гімназією № 1 імені Т.Г. Шевченка Запорізької міської ради підтверджується, що [PERSON] є ученицею даної гімназії, батько виховує дитину самостійно, займається матеріальним забезпеченням та вихованням дитини, дитина з боку батька забезпечена всім необхідним для навчання (шкільними приладдями, комп`ютерною технікою, має сезонний одяг). Психолого-педагогічною характеристикою, видана Запорізькою гімназією № 1 імені Т.Г. Шевченка Запорізької міської ради підтверджується, що [PERSON] отримує належну увагу з боку батька, окрім того даним документом підтверджується що тільки батько дитини опікуюся її навчанням і вихованням, відвідує батьківські збори, спілкується з педагогами і класним керівником та супроводжує дитину на навчання. Довідкою б/н від 01.08.2025 року, видана Студією Акробатики «Фабрика стилю «Шанті» підтверджується, що [PERSON] з 01 липня 2023 року і по теперішній час займається в студії акробатики. Дитина систематично відвідує спортивні зайняття та робить успіхи, [PERSON] займається старанно, є чесною, відповідальною та наполегливою. Даною довідкою підтверджується, що успіхами у навчанні [PERSON] опікуюся виключно батько (а матір дитини ніколи не з`являлася та дитиною не цікавилися). Нагляд за станом здоров`я дитини здійснюю виключно батьком, оскільки Відповідач, як мати, участі у цій сфері життя дитини ніколи не приймала. Висновком спеціаліста-психолога [PERSON] за результатами проведеного психологічного обстеження дитячо-батьківських стосунків підтверджується, що Психологом в ході діагностик та бесіди встановлено, що [PERSON] мешкає з батьком, братом, бабусею та дідусем. Дитина повідомила психологу, що мати живе недалеко, але не контактує з нею. В ході психологічного дослідження психологом було виявлено, що про маму [PERSON] не згадує, під час проведення діагностичного дослідження та бесіди, на пряме запитання про маму дитина відповіла, що вона не живе з ними, вона не є в системі дівчини близькою вагомою людиною - про існування мами дитина знає, разом з тим вони не спілкуються та не взаємодіють, з мамою [PERSON] немає близьких стосунків. Відповідач жодного разу не провідувала дитину, зовсім не цікавиться її здоров`ям та успіхами у навчанні нашої дитини, морально та матеріально не підтримує, не вітає зі святами та днем народження, грошових коштів на оздоровлення та відпочинок дитини не надавала і не надає, - дитина повністю знаходиться на його утриманні. Не зацікавленість у життєдіяльності дитини, у її матері [PERSON] , не проявляється ні по телефону, ні особисто. З його боку не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з Відповідачем та прийманні участі матері у вихованні дитини, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно доньки батьківські обов`язки, покладені на Відповідача законом. Прохає суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] [INFO] . 20.08.2025 року Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя відкрито провадження у справі та розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Відзив від відповідача на позов до суду не надійшов. 27.10.2025 року Ухвалою суду зобов`язано орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] 25.11.2025 року Ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Представник позивача, адвокат Подлубна П.С. у судовому засіданні підтримала позовну заяву, прохала суд задовольнити її у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, з позовними вимогами погоджується у повному обсязі. Представник органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському районуу судовому засіданні прохала суд прийняти рішення з урахуванням наданого висновку. Суд, заслухавши представника позивача, третьої особи, думку дитини, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані сторонами, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних обставин. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 16 вересня 2012 року батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] /а.с.12/. Довідкою про фактичне проживання від 01.08.2025 року, видана Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Башта 2017» підтверджується, що дитина проживає з батьком, завжди доглянута, охайна та отримує належне батьківське піклування і турботу з боку батька та з боку його близьких родичів./а.с.14/. Розпорядженням Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району від 30.08.2022 року № 198р місце проживання [PERSON] , [INFO] визначено з батьком./а.с.13/. Довідкою № 016-01.04 від 28.04.2025 року, видана Запорізькою гімназією № 1 імені Т.Г. Шевченка Запорізької міської ради підтверджується, що [PERSON] є ученицею даної гімназії, батько виховує дитину самостійно, займається матеріальним забезпеченням та вихованням дитини, дитина з боку батька забезпечена всім необхідним для навчання (шкільними приладдями, комп`ютерною технікою, має сезонний одяг)./а.с.15/. Психолого-педагогічною характеристикою, видана Запорізькою гімназією № 1 імені Т.Г. Шевченка Запорізької міської ради підтверджується, що [PERSON] отримує належну увагу з боку батька, окрім того даним документом підтверджується, що тільки батько дитини опікуюся її навчанням і вихованням, відвідую батьківські збори, спілкуюся з педагогами і класним керівником та супроводжує дитину на навчання./а.с.16/. Довідкою б/н від 01.08.2025 року, видана Студією Акробатики «Фабрика стилю «Шанті», підтверджується що [PERSON] з 01 липня 2023 року і по теперішній час займається в студії акробатики. Дитина систематично відвідує спортивні зайняття та робить успіхи, [PERSON] займається старанно, є чесною, відповідальною та наполегливою. Даною довідкою підтверджується, що успіхами у навчанні [PERSON] опікуюся виключно батько (а матір дитини ніколи не з`являлася та дитиною не цікавилися)./а.с.17а/. Нагляд за станом здоров`я дитини здійснюю виключно батьком, оскільки Відповідач, як мати, участі у цій сфері життя дитини ніколи не приймала, що підтверджується довідкою клініки сімейної медицини «Діа Мед» від 11.08.2025 року/а.с.17/. Висновком спеціаліста-психолога [PERSON] . За результатами проведеного психологічного обстеження дитячо-батьківських стосунків підтверджується, що Психологом в ході діагностик та бесіди встановлено, що [PERSON] мешкає з батьком, братом, бабусею та дідусем. Дитина повідомила психологу, що мати живе недалеко, але не контактує з нею. В ході психологічного дослідження психологом було виявлено, що про маму [PERSON] не згадує, під час проведення діагностичного дослідження та бесіди, на пряме запитання про маму дитина відповіла, що вона не живе з ними, вона не є в системі дівчини близькою вагомою людиною - про існування мами дитина знає, разом з тим вони не спілкуються та не взаємодіють, з мамою [PERSON] немає близьких стосунків. Як вбачається з Висновку спеціаліста-психолога [PERSON] за результатами проведення психологічного обстеження дитячо-батьківських стосунків - результати психологічних досліджень і діагностики [PERSON] показали, що мами немає в системі цінностей та системі сімейних відносин дитини, вона не є вагомим значущим дорослим в її житті, на відміну від батька, який є опорою та підтримкою для неї. Система сімейних відносин та важливих людей дитини наповнена, в неї входять тато, дідусь, бабуся, брат, подруги. Ці люди є в її системі цінностей, в колі комунікацій, в соціально близькому колі взаємодії. Мати дитини давно вийшла з сімейної системи, через її відсутність [PERSON] не страждає, так як має все необхідно від членів родини та друзів, в тому числі турботу, підтримку та всебічний розвиток. Висновком спеціаліста-психолога [PERSON] за результатами проведеного психологічного обстеження дитячо-батьківських стосунків підтверджується, що в ході проведення дослідження та проведення діагностик виявлено, що вагомим та значним дорослим в житті [PERSON] є її батько, який є для дитини захистом і опорою, знаходиться в колі близьких людей. Щодо мами психолог зазначає, що зокрема її раптова поява в сталий устрій життя дитини може викликати ситуацію травмування психіки [PERSON] та дестабілізацію її психоемоційного стану. Стреси та потрясіння від появи матері в житті [PERSON] можуть негативно вплинути на її психічний стан та стати тригерним спусковим механізмом, причиною розвитку травмування, порушуючи стабільність у житті та стосунках, які наразі є в житті дитини./а.с.18-21/. Відповідно до Рішення про затвердження висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району від 24.11.2025 року доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] /а.с.52-54/. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. У судовому засіданні, у присутності психолога [PERSON] , дитина суду пояснила, що останній раз бачила маму у 9 років, після того вона з нею не спілкується взагалі, не допомагає матеріально, жодного телефонного дзвінка від неї не було, не вітає з днем народженнями, святами, не цікавиться її життям. Вона не бажає з нею спілкуватися та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Крім того, матеріали справи містять заяву [PERSON] від 17.11.2025, в якій вона погоджується з викладом фактичних обставин, на які посилається позивач у своїй позовній заяві про позбавлення його батьківських прав щодо [PERSON] . У судові засідання з розгляду цього позову вона не з`явиться, просить позов задовольнити, так як вважає обґрунтованим. При цьому, суд враховує правовий висновок, викладений у постанові ВС від 29.11.2023 у справі № 607/15704/22, відповідно до якого суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22). Оцінивши вищезазначені докази у сукупності з іншими доказами у справі, суд, доходить переконання, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає інтересам малолітньої дитини, так як мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків: тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її розвиток, вона взагалі не спілкується з донькою; не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє жодного інтересу до внутрішнього світу і виховання доньки, підтвердженням чого є відсутність бажання неповнолітньої [PERSON] говорити про матір, яку вона бачила останній раз у 9 років. Оскільки про дитину піклується її батько, натомість мати не проявляє за цей час жодного інтересу до неї, не цікавився їх життям, жодної участі у вихованні чи навчанні дитини не брала, не допомагала матеріально. Долучені докази позивачем до справи, суд вважає суттєвими доказами ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до абз. 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від З30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини. її навчання. підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 26 січня 2022 року у справі 203/3505/19 Верховний Суд зазначив, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав. Відповідно до ст.ст. 8,11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя тощо. Конвенцією про Права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення. судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд стверджує, що верховенство права означає, що усі люди рівні перед законом як у своїх правах, так і в своїх обов`язках. Тим не менше, законодавство має враховувати різницю між людьми та ситуаціями за умови, що така різниця має об`єктивну і розумну підставу, переслідує правомірну мету, узгоджується з вимогами, яких дотримуються демократичні суспільства, та пропорційні цим принципам (рішення у справі «Партія добробуту (Refah Partisi), Ербакан, Казан та Текдаль проти Туреччини», від 31 липня 2001 року). Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, від 27 жовтня 1993 року, Ankerl v. Switzerlan, заява № 17748/91, від 23 жовтня 1996 року та Kaya v. Austria, заява № 54698/00, від 08 червня 2006 року). Крім того, суд зауважує, що в ході розгляду справи встановлено, що сторони мешкають з 2022 року окремо, дитина проживає лише з татом, а єдине, що пов`язує неповнолітню [PERSON] із [PERSON] - це номінальний запис про матір у графі її свідоцтва про народження. Враховуючи вищевикладене, оскільки [PERSON] фактично самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини без поважних причин, не виявляє щодо своєї доньки материнського піклування, не займається її вихованням та не піклується про неї, не проявляє інтересу до стану її здоров`я, не цікавиться її фізичним, моральним і духовним розвитком, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Роз`яснити, що мати, позбавлена батьківських прав, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved