Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ- КАПІТАЛ» (далі Позивач) звернулося з позовом до [PERSON] (далі Відповідачка, [PERSON] ), у якому просить стягнути з Відповідачки заборгованість за кредитним договором №4151695 від 31.10.2021 в сумі 26004 грн, витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. В якості правових підстав позову Позивач посилається на неналежне виконання Відповідачкою зобов`язань за кредитним договором, укладеним Відповідачем та ТОВ «Мілоан», а також на норми статей 509, 512, 526, 1054 ЦК України. Ухвалою від 02.09.2025 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням Сторін. У судове засідання представник Позивача не з`явився, просить розглянути справу без його участі. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, з матеріалами справи ознайомлювалася, відзив на позовну заяву не надала. Суд, розглянувши матеріали справи встановив, що 31.10.2021 [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі ТОВ «Мілоан») уклали кредитний договір №4151695, згідно з умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 6000,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та комісії. Копією платіжного доручення №60014817 від 31.10.2021 підтверджується, що ТОВ «Мілоан» перерахував [PERSON] кредитні кошти у розмірі 6000,00 грн на картковий рахунок. Відповідно до графіку сплати кредитних коштів (додаток №1 до кредитного договору №4151695 від 31.10.2021) повернення кредиту і сплату комісії та процентів Відповідачка не виконала. 09.02.2022 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» уклали Договір відступлення прав вимоги №80-МЛ відповідно до умов якого ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», як новий кредитор, набув права грошової вимоги за кредитним договором №4151695 від 31.10.2021. Згідно з Витягом реєстру боржників до вищевказаного договору встановлюється, що Позивач набув права грошової вимоги щодо заборгованість Відповідачки у розмірі 26004,00 грн, яка складається із залишку по тілу кредиту у розмірі 6000,00 грн, залишку по відсотках у розмірі 19584,00 грн, залишок по комісії 420,00 грн. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої та другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір відступлення прав вимоги №80-МЛ від 09.02.2022, витяг з реєстру боржників до вказаного договору, акт приймання-передачі реєстру боржників, платіжне доручення №66410 від 09.02.2022 в сукупності підтверджують перехід права вимоги до Позивача та разом з цим підтверджують існування між Сторонами договірних відносин. Докази виконання Відповідачкою умов кредитного договору суду відсутні. Суд, досліджуючи докази по справі, які обґрунтовують суму кредитної заборгованості, дійшов висновку про її невідповідність умовам укладеного з Відповідачем договору договором №4151695 від 31.10.2021. Так, кредит надається на 30 днів, з 31.10.2021, що визначено пунктом 1.3 договору. Термін (дата повернення) кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 30.11.2021 (пункт 1.4 кредитного договору). Належних доказів того, що сторони кредитного договору вчинили дії, які свідчать про пролонгацію строку кредитування, не додано. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, нарахування відсотків за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування, тобто після 30.11.2021, є безпідставним. При визначені суми заборгованості суд врахував відсоткову ставку 0,88% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування, де сума заборгованості становить 6000,00+(6000,00*0,88%) *30 днів = 7584,00 грн. Разом з цим, згідно із частинами першою - третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Умовами пунктів 1.1. та 1.5.1. кредитного договору №4151695 від 31.10.2021 встановлено обов`язок [PERSON] сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 420,00 грн. Враховуючи вищезазначене, стягнення комісії за надання кредиту у розмірі 420,00 грн є необґрунтованим, оскільки надання кредиту це обов`язком фінансової установи за кредитним договором, а встановлення всупереч вимогам законодавства цього платежу спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, у зв`язку з чим суд відмовляє в позові частково. Враховуючи, що фактично отримані Відповідачкою кошти Позивачу не повернуті, стягненню підлягає заборгованість за кредитним договором № 4151695 від 31.10.2021 у розмірі 7584,00 грн, в іншій частині позовних вимог суд відмовляє, як у необґрунтованій та недоведеній наданими суду доказами. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно частини першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові на позивача. Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої-четвертої 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. На підтвердження понесених Позивачем витрат на правову допомогу, представник позивача подав до суду: договір про надання правової (правничої) допомоги №0107 від 01.07.2025, акт №383 наданих послуг від 06.07.2025, детальний опис наданих послуг до акту №383 за договором про надання правової (правничої) допомоги №0107 від 01.07.2025. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Цей висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму. Суд зазначає, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17). Таким чином, врахувавши виконану адвокатом роботу (надані адвокатом послуги, час, витрачений ним на виконання відповідних робіт (надання послуг)), виходячи з конкретних обставин справи, її складності, зокрема того, що означена справа не є складною, розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, підготовка документів у такій не потребувала значного часу з урахуванням наявності сформованої правової позиції, суд вважає, що розмір заявленого відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним із ціною позову, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і не співрозмірні із виконаною роботою, отже їх розмір є необґрунтованим та завищеним, а справедливим і розумним буде стягнення з Відповідачки в користь Позивача 2000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved