Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

До Сколівського районного суду Львівської області в порядку цивільного судочинства звернувся позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (далі ТОВ «ФК «ЕЙС») в особі представника Тараненка Артема Ігоровича з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просить стягнути з [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ) на користь ТОВ «ФК «ЕЙС», код ЄДРПОУ: 42986956 заборгованість за договором кредитної лінії № 884572214 від 04 січня 2022 року у розмірі 34 081, 00 гривень. В обґрунтування позову вказували, що 04 січня 2022 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 884572214 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, вчиненого одноразовим ідентифікатором № MNV97СХ5. Відповідно до умов договору, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі кредитного ліміту на суму 15 000,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1, 59% за кожний день користування кредитом протягом 30 днів (дисконтний період). Кредитодавець умови договору виконав у повному обсязі, перерахувавши на банківську картку відповідача грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн. 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого неодноразово продовжувався додатковими угодами від 28 листопада 2019 року, 31 грудня 2020 року, 31 грудня 2021 року, 31 грудня 2022 року, 31 грудня 2023 року до 31 грудня 2024 року. Відповідно умов вказаного договору факторингу ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги зазначене у відповідних реєстрах прав вимоги. Згідно з реєстром прав вимоги № 175 від 05 травня 2022 року до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги за договором кредитної лінії № 884572214 від 04 січня 2022 року. 30 жовтня 2023 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу № 30/1023-01, за яким клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах право вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, на умовах, визначених цим договором та який було продовжено до 30 грудня 2024 року. Згідно з реєстром прав вимоги № 2 від 20 грудня 2023 року до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги за договором кредитної лінії № 884572214 від 04 січня 2022 року. 29 травня 2025 року між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова Компанія «Ейс» було укладено договір факторингу № 29/05/25-Е, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за договором кредитної лінії. Згідно з реєстром прав вимоги № б/н від 29 травня 2025 року до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право вимоги за договором кредитної лінії № 884572214 від 04 січня 2022 року. З моменту отримання права вимоги до відповідача за вищевказаним договором, позивачем не здійснювалося жодних нарахувань. При цьому, вказана сума заборгованості за цим договором не погашена ні на рахунок попередніх кредиторів, ні на рахунок позивача. У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за договором утворилася заборгованість у розмірі 34 081, 00 грн., з яких: 15 000,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту та 19 081,00 грн. заборгованість за відсотками, які позивач просив стягнути з відповідача на його користь, а також сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. Представник відповідача адвокат Береза Ярослав Олексійович, 10 вересня 2025 року через систему «Електронний суд», скерував до суду відзив на позовну заяву в якій зазначає, що з позовом не погоджується, оскільки вимоги позивача є незаконними, необґрунтованими та безпідставними, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС». Зокрема, посилається на те, що оскільки на момент укладення договору факторингу ще не виникло право зобов`язання за кредитним договором № 884572214 від 04 січня 2022 року, то у первісного кредитора не виникло право вимог за зобов`язаннями, які він міг би передати ТОВ «Таліон Плюс» на підставі договору факторигну. Таким чином, вважає, що позивачем не доведено перехід права вимоги за цим кредитним договором до ТОВ «Таліон Плюс», а в подальшому і до позивача. Посилається і на те, що з довідки щодо дій позичальника в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» вбачається, що позичальником не було ініційовано пролонгацію Дисконтного періоду в порядку, передбаченому п. 1.8 договору, а відтак, кінцевою датою погашення заборгованості за кредитним договором є 03 лютого 2022 року. У відповіді на відзив представник позивача Поляком О.В. зазначив про безпідставність посилань, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема, зазначив, що позивачем належним чином підтверджено факт переходу права вимоги від первісного кредитора до нових, в тому числі до позивача. Зазначив, що зобов`язання відповідача зі сплати процентів після закінчення дисконтного періоду не зупинились, а продовжились і збільшились відповідно до п. 1.12.2 договору. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Станом на день розгляду справи та ухвалення судом рішення, учасники справи не подавали будь-які заяви, клопотання про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи з викликом учасників справи у судове засідання. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. З огляду на те, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та без проведення судового засідання, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки текст рішення складено 19 січня 2026 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 14 січня 2026 року, датою ухвалення рішення є саме 19 січня 2026 року. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступне. 04 січня 2022 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 884572214 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, вчиненого одноразовим ідентифікатором MNV97СХ5. Відповідно до п. 1.1 договору кредитної лінії, за цим договором кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 15 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Згідно з п. 1.3 договору кредитної лінії, кредитодавець надає позичальнику перший транш за договором в сумі 15 000,00 грн. одразу після укладення договору, орієнтовна дата повернення якого 03 лютого 2022 року. У період з дати надання кредиту і по 03 лютого 2022 року, тобто у дисконтний період, нараховуються проценти у розмірі 580,35 % річних, що становить 1,59% в день від суми кредиту за кожний день користування ним (п. 1.9.1 договору). За умови продовження строку Дисконтного періоду на умовах п. 1.8 договору, з наступного дня після закінчення вказаного у п. 1.7 договору строку, нарахування процентів здійснюється за індивідуальною процентною ставкою в розмірі 582, 38% річних, що становить 1, 60% процентів в день від суми кредиту за кожен день користування ним (п. 1.9.2 договору). Якщо позичальник користується кредитом після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів, передбачених у п. 1.8. договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальної процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 766,50% річних або 2,10% в день від суми кредиту за кожний день користування ним (п. 1.9.3 ). Зобов`язання по сплаті процентів за користування кредитом після закінчення дисконтного періоду кредитування визначається за процентною ставкою 1087,70% річних, що на день укладення договору становить 2,98% в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника за кожний день користування ним (п. 1.12.2 договору). Факт отримання коштів позичальником грошових коштів за договором відповідачем не оспорюється та фактично визнано у відзиві на позовну заяву. 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом, (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Згідно пункту 4.1. вказаного договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог за формою, встановленому у відповідному додатку до договору. Підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі за відповідним Реєстром прав вимоги. У подальшому до вказаного договору було укладено додаткові угоди від 28 листопада 2018 року, 31 грудня 2020 року, 31 грудня 2021 року, 31 грудня 2023 року. Згідно з реєстром прав вимоги № 175 від 05 травня 2022 року до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги за договором кредитної лінії № 884572214 від 04 грудня 2022 року. 30 жовтня 2023 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу № 30/1023-01, за яким клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах право вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, на умовах, визначених цим договором та який було продовжено до 30 грудня 2023 року. Згідно з реєстром прав вимоги № 2 від 20 грудня 2023 року до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги за договором кредитної лінії № 884572214 від 04 грудня 2022 року. 29 травня 2025 року між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова Компанія «Ейс» було укладено договір факторингу № 29/05/25-Е, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за договором кредитної лінії. Згідно з реєстром прав вимоги № б/н від 29 травня 2025 року до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право вимоги за договором кредитної лінії № 884572214 від 04 грудня 2022 року в загальному розмірі 34 081, 00 грн., з яких: 15 000,00 грн. заборгованість за кредитом та 19 081, 00 грн. заборгованість за відсотками. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем за вищевказаним договором, заборгованість [PERSON] у загальному розмірі становить 34 081,00 грн. Правовідносини, які виникли між сторонами, крім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України. Так у ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Відповідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 1054 цього Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом. Відповідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як визначено у ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст. 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис». Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. За приписами статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання, відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як вбачається з матеріалів справи та наявного у справі договору, такий договір був підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що був направлений йому у смс-повідомленні на його мобільний номер телефону. За вказаних обставин, суд вважає встановленим факт укладення відповідачем договору кредитної лінії № 884572214 від 04 січня 2022 року із дотриманням вимог Закону України «Про електронну комерцію». Підписавши договір саме такого змісту, відповідач погодився з його умовами та правилами надання споживчих кредитів, що фактично нівелює усі можливі доводи стосовно невідповідності умов договору вимогам законодавства без його обґрунтування доказами. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19. Зазначений договір є чинними та підлягає виконанню сторонами. Факт отримання грошових коштів відповідач не спростував, фактично визнавши такий у відзиві на позовну заяву. За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частин перша статті 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. З огляду на те, що укладений між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року було пролонговано на підставі додаткових угод до нього №, 26, 27, 32 до 31 грудня 2023 року, то на день укладення кредитного договору він був чинний і така обставина не може спонукати до висновку про недійсність передачі прав вимоги. Отже, позивачем доведено перехід права вимоги за договором кредитної лінії № 884572214 від 04 січня 2022 року. Таким чином, відповідач несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за вказаними договорами перед новим кредитором ТОВ «ФК «Ейс» у тому ж обсязі, що і перед первісним кредитором за вищевказаним договором. Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитними договорами, отримані в кредит кошти не повернув. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором кредитної лінії (тілом кредиту) у розмірі 15 000,00 грн. є обґрунтованими. Проте, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за основним боргом, просив стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами. Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Наведене спонукає до висновку, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Згідно п. 1.3., п. 1.7. кредитного договору кредитодавець надає перший транш в сумі 15 000,00 грн., який має бути повернутий 03 лютого 2022 року. За користування кредитом позичальник має сплачувати проценти за ставкою у розмірі 580,35% річних, що становить 1,59% від суми кредиту за кожен день користування ним (п. 1.9.1). За умови продовження строку Дисконтного періоду на умовах п. 1.8 договору, з наступного дня після закінчення вказаного у п. 1.7 договору строку, нарахування процентів здійснюється за індивідуальною процентною ставкою в розмірі 582, 38% річних, що становить 1, 60% процентів в день від суми кредиту за кожен день користування ним (п. 1.9.2 договору). Суд констатує, що договором передбачена можливість продовження строку кредитування за умови сплати позичальником усіх нарахованих процентів (п. 1.8), проте у матеріалах справи відсутні дані про те, що позичальник взагалі сплачував будь-які кошти кредитору. Згідно п. 1.9.3, якщо позичальник користується Кредитом після закінчення Дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому (п. 1.8), умови щодо нарахування Дисконтною та Індивідуальною процентною ставкою за весь Дисконтний період скасовується з дати надання Кредиту та зараховується за Базовою процентною ставкою у розмірі 766, 50% річних, що становить 2,10% від суми кредиту за кожен день користування ним. Зобов`язання по сплаті процентів за користування кредитом після закінчення дисконтного періоду кредитування визначається за процентною ставкою 1087,70% річних, що на день укладення договору становить 2,98% в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника за кожний день користування ним (п. 1.12.2 договору). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Згідно з статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в Главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палаи Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18)). Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом») (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16). Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав)». «Користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Ураховуючи викладені обставини, а також викладені у п.п. 1.3, 1.7, 1.8, 1.9, 1.12 конструкції договірних положень, які стосуються строку кредитування, зобов`язання позичальника сплачувати проценти, їх розміру та умов, від яких залежить вказаний розмір, суд вважає, що у договорі відсутні чіткі і зрозумілі для споживача умови про право кредитодавця нараховувати проценти за фактичне правомірне користування коштами після закінчення строку дії договору, отже фактичним строком надання кредиту (правомірного користування) є саме «строк надання кредиту, строк користування» (30 днів). Із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачу були нараховані проценти за користування кредитом по 05 травня 2022 року включно, тобто поза межами дії строку користування кредитом. Розмір процентів за договором мав становити 7 155,00 грн. (15 000,00 х 30 днів х 1,59%), який слід стягнути з відповідача на корись позивача. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в цій частині. З відповідача на користь позивача слід стягнути з заборгованість за договором кредитної лінії у розмірі 22 155,00 грн., з яких: 15 000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту та 7 155,00 грн. - заборгованість за процентами. При цьому, слід відмовити у стягненні заборгованості за процентами у розмірі 11 926, 00 грн. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн., відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 1 574, 72 грн. пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог Щодо вимог позивача в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн., суд зазначає наступне. Пунктами 1,4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частинами 1-6 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин. Згідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; і поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Отже, аналізуючи норми ЦПК України щодо визначення розміру судових витрат та їх розподілу між сторонами можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Позивачем на виконання вказаних вище вимог, а саме підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн., суду надано: копію договору про надання правничої допомоги № 29/05/25-01 від 29 травня 2025 року, укладеного між ТОВ «ФК «Ейс» та Адвокатським бюро «Тараненко та партнери», копію додаткової угоди №25770682363 від 30 травня 2025 року до договору про надання правничої допомоги № 29/05/25-01 від 29 травня 2025 року, копію Акту прийому-передачі наданих послуг від 29 травня 2025 року до договору про наданням правничої допомоги № 29/05/25-01 від 29 травня 2025 року на суму 7000,00 грн., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Із проаналізованого судом Акту прийому-передачі наданих послуг від 29 травня 2025 року, суд вбачає надання адвокатським бюро наступних послуг: складання позовної заяви до боржника [PERSON] , 5 000, 00 грн. (2 год.), вивчення матеріалів справи за кредитним договором 1 000,00 грн. (2 год.), підготовка адвокатського запиту 500,00 грн. (1 год.), підготовка та подача клопотання щодо отримання інформації про зарахування коштів 500,00 грн. (1 год.). Загалом на суму 7 000,00 грн. Відповідач у відзиві на позовну заяву, просить суд зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 2 000, 00 гривень. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268). Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 490/7096/21 та від 22 травня 2024 року у справі № 205/5969/15-ц вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Отже, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При вирішенні питання стягнення витрати на правову допомогу, суд бере до уваги зазначений в заяві обсяг виконаних адвокатським бюро робіт. У ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд враховує, даний спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності, відноситься до категорії малозначних справ, судова практика щодо яких є сталою і передбачуваною. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, а відтак заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 гривень є завищеними порівняно з вартістю послуг з правничої допомоги в таких категоріях справ, оскільки матеріали справи не потребували і не містять великої кількості документів для підготовки позовної заяви, а враховуючи усталену судову практику, дана справа є не складною. При цьому, представником жодним чином не мотивована необхідність витрачання значного часу на аналіз документів, які знаходяться в матеріалах справи, ступінь складності та новизни правових питань, досліджених ним, враховуючи «шаблонний» характер позовної заяви. Крім того, до позовної заяви додані документи, які були в наявності у позивача, будь-яких розрахунків адвокатським бюро не здійснювалося. Враховуючи складність справи, яка є типовою для позивача та не є складною, надані адвокатським бюро послуги у такій типовій для позивача справі, значення справи для сторін, враховуючи поведінку сторін у справі - позивача, який надає фінансові послуги та відповідача, який є споживачем послуг з кредитування, тривалість розгляду справи, масовість таких позовних заяв, суд вважає, що розмір витрат позивача є непропорційним до предмету позову, не відповідає принципам справедливості та верховенства права. Вартість послуг є вочевидь завищеною, тому наявні підстави для часткового їх відшкодування відповідачем в розмірі 3 000,00 грн., що беде співмірним обсягу наданих послуг, буде пропорційним задоволеним позовним вимогам та відповідатиме вимогам розумності та справедливості. При цьому, суд виходить з того, що дійсно розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом і суд не вправі втручатися в ці правовідносини, але, оскільки судом вирішується питання про відшкодування позивачу його витрат на правову допомогу за рахунок відповідача, тому саме суд вирішує питання про наявність підстав для такого відшкодування, та саме суд визначає суму, яка підлягає стягненню з позивача і такі дії суду не є втручанням у договір відповідача з адвокатом про надання правничої допомоги.

Outcome: partial