Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

17.03.2025 року позивач [PERSON] звернувся до Центрального районного суду міста Миколаєва з позовом до [PERSON] про захист прав споживачів, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 1480 доларів США, що еквівалентно на час звернення з позовом 62 160 гривень. Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 18.03.2025 року вказану позовну заяву направлено за підсудністю на розгляд до Заводського районного суду міста Миколаєва. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 18.01.2025 року [PERSON] , маючи намір придбати квартиру, знайшов на сайті DOM.RIA.com оголошення про продаж двокімнатної квартири у ЖК «Гранд Буд», 3 секція по [ADDRESS] . В оголошенні було зазначено, що «будинок введено в експлуатацію. Комплекс «гранд [PERSON] ». Третя секція здана» та зазначені номери телефону ріелтора Катерини [NUMBER] , [NUMBER] . [PERSON] зателефонував рієлтору на ім`я [PERSON] (прізвище [PERSON] ) і повідомив, що його цікавить дана квартира і він хотів би її оглянути. При цьому на питання [PERSON] рієлтор повідомила, що квартира розташована на 2 поверсі, всі комунікації підведено в квартиру (водопостачання, газопостачання, електроенергія), можна робити ремонт та заселятися. Того ж дня [PERSON] зустрівся з рієлтором. При огляді було виявлено, що дійсно в квартирі є труби (як газові так і водопостачальні (стояк)) та заведено з під`їзду кабель електричного живлення. Ремонту в квартирі не було, так як квартира, як пояснила рієлтор та власники, від забудовника. [PERSON] неодноразово запитував, чи підведені комунікації до квартири, на що рієлтор, більше всіх присутніх, завіряла, що хоч зараз можна починати робити ремонт, протягувати труби в квартирі та заселятися. При цьому вона пояснила, що секцію тільки здали в експлуатацію, мешканці тільки почали робити ремонти, тому мало кого видно і до літа точно всі заселяться. На підтвердження своїх слів вона, разом з покупцями, показала [PERSON] технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , відповідно до якого квартира підключена до комунікацій та в ній є газопостачання, водопостачання та електроенергія. Під час огляду рієлтор дуже швидко продемонструвала квартиру, посилаючись на те, що дуже холодно і дивитися в квартирі немає на що, так як там стіни від забудовника. [PERSON] , маючи намір придбати житло, зробити в ньому ремонт та до осені 2025 року вселитися, хибно вважаючи, що квартира дійсно відповідає інформації, наданій рієлтором, 19.01.2025 року в присутності ріелтора Хруставки-Новицької Катерини уклав договір з продавцем квартири, наданий ріелтором, про намір укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Пунктом 5.7. даного договору визначено, що 4% від вартості майна [PERSON] повинен сплатити рієлтору за послуги Агенції з нерухомості, а саме в сумі 1480 доларів США. 17 лютого 2025 року [PERSON] , перебуваючи біля офісу приватного нотаріуса Грищенко Л.А. по [ADDRESS] , передав рієлтору Хруставці- [PERSON] грошові кошти в сумі 1480 доларів США купюрами 14 штук по 100 доларів США та 80 доларів США в еквівалентному відношенні в гривнях 3200 гривень. Рієлтор [PERSON] отримала кошти, після чого вони разом пройшли до кабінету нотаріуса. Далі [PERSON] в присутності рієлтора Хруставки- [PERSON] уклав з продавцями договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Грищенко Л.А. за реєстровим номером №256 від 17.02.2025 року, відомості про що внесено до реєстру речових прав за №58588957. Після підписання договору продавці передали [PERSON] ключі від квартири та технічний паспорт, а [PERSON] надала контакти мешканців будинку, які входять до групи у Вайбері під назвою « [INFO] » і сказала, що в даному чаті групи вся інформація щодо комунальних оплат та іншого. Вже після підписання договору купівлі-продажу [PERSON] стало відомо про те, що третя секція будинку [ADDRESS] не введена в експлуатацію, газопостачання там відсутнє, як в цілому, так і зокрема в квартирі; водопостачання та електроенергія також до квартир не підведені, хоча в технічному паспорті зазначено, що комунікації наявні. Звернувшись в телефонному режимі до рієлтора щодо можливості розірвання договору та повернення своїх коштів, а також повернення хоча б частково коштів за рієлторські послуги, позивач отримав від відповідача відмову. У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 1480 доларів США, що еквівалентно на час звернення з позовом 62 160 гривень. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 02.05.2025 року вказану позовну заяву прийнято, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. 07.07.2025 року до суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Луконіної Н.В. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого сторона відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі через його недоведеність та необґрунтованість. В обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначено, що на початку року до відповідачки, яка здійснює підприємницьку діяльність в сфері нерухомості і надає рієлторські послуги, звернувся позивач з запитом щодо підбору варіантів житла. Рієлтором було проведено роботу по відшукуванню варіанту, який врешті влаштував покупця - квартиру [ADDRESS] , що розташована в новобудові. Після огляду об`єкту та узгодження базових умов продажу, відповідачкою на прохання сторін майбутньої угоди було складено проект договору про наміри укласти договір купівлі-продажу, який 19.01.2025 року було підписано продавцями квартири [PERSON] та [PERSON] і покупцем [PERSON] . Договором було узгоджено істотні умови майбутнього основного договору: строки його укладення, ціну продажу, витрати, які несе кожна сторона у зв`язку із її укладанням. Так, відповідно до п. 5.1 договору про наміри, покупець засвідчив, що об`єкт нерухомості оглянутий ним особисто до підписання договору про наміри, недоліків, які б перешкоджали використанню об`єкта нерухомості за цільовим призначенням ним не виявлено. Претензій щодо технічних, санітарних, конструктивних та якісних характеристик об`єкту покупець не має, комплектація повністю влаштовує його вимоги. Додатково у п. 5.7 сторони договору про наміри погодили спосіб поділу витрат на оформлення основного договору, та, зокрема, визначили, що комісійні послуги агенції нерухомості у вартості 4% від ціни продажу, а саме 1481 доларів США, сплачує покупець - позивач [PERSON] . В обумовлений сторонами строк було укладено основний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17.02.2025 року та посвідчено приватним нотаріусом Грищенко Л.А., зареєстрований в реєстрі за №256. Відповідно до п. 1.4 покупець так само засвідчив, що не має будь-яких претензій до технічного стану квартири, приймає її у технічному стані, придатному для її експлуатації і подальшого використання за призначенням. Продавці передали покупцю ключі від помешкання та під`єднали співмешканку позивача - адвоката Ткачук Г.М., що представляє його інтереси в даному провадженні, до вайбер-спільноти, де мешканці будинку [ADDRESS] саме обговорюють питання підведення мережі газопостачання до кожної з квартир (вартість та умови складання проектів газифікації кожної квартири окремо, оскільки газ підведений до будинку, але немає розгалуження по квартирах, бо деякі власники вирішили використовувати електрику для опалення та приготування їжі). За таких умов відповідачка вважає, що обґрунтування позовних вимог [PERSON] , яке зводиться до його необізнаності про «недолік» придбаної квартири у вигляді відсутності у ній газифікації, є надуманим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. Разом із цим, матеріали справи не містять доказів про те, що між позивачем та відповідачкою був укладений будь-який договір, як не містять вони й доказів передання коштів у сумі 1480 доларів США (еквівалент 62160 гривень) позивачем відповідачці. Зазначене свідчить про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку у з чим у задоволенні позову слід відмовити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Пояснив, що він мав намір придбати житло, у січні 2025 року знайшов оголошення на сайті «OLX» про продаж двокімнатної квартири в ЖК «Грандбуд». Зателефонувавши за номером, вказаним в оголошенні, відповіла дівчина на ім`я [PERSON] , яка сказала, що вона рієлтор. Під час телефонної розмови з рієлтором домовились про зустріч та огляд квартири. Під час огляду квартири [PERSON] повідомила, що квартира під`єднана до комунікацій, показала технічний паспорт квартири, відповідно до якого квартира забезпечена газопостачанням, електропостачанням, водопостачанням та водовідведенням. Під час огляду квартири рієлтором було надано технічний паспорт, але він не мав можливості перевірити наявність водопостачання та газопостачання. На момент огляду претензій до майна не було, при укладенні договору у нотаріуса також. Кошти за надання рієлторських послуг він передав у нотаріуса після підписання договору купівлі-продажу. Договір з [PERSON] він не укладав, обсяг її повноважень вони не обговорювали. Після оформлення договору та розрахунку з рієлтором з`ясувалось, що жодних комунікацій у квартирі немає. Він звернувся до [PERSON] з вимогою повернути кошти, але остання відмовила. Після чого, він звертався до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій та підробки технічного паспорту. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позицію свого клієнта, зазначила, що діяльність рієлтора регламентована нормативно-правовими актами, зазначеними у позовній заяві. Вказала, що рієлтор несе обов`язки та відповідальність за надання покупцю достовірної інформації щодо об`єкту нерухомості. Позивач зазначав, що йому необхідно заселитись в квартиру до осені 2025 року. Позивач дізнався про відсутність газопостачання після додавання його у чат мешканців будинку. Рієлтор мав надати посередницькі послуги. Враховуючи наведене, рієлтором порушено право позивача на інформацію, оскільки його не було повідомлено про відсутність комунікацій. Представник відповідача у судовому засіданні зазначила, що жодних договорів між [PERSON] та [PERSON] не укладалось та відповідач жодних коштів від позивача не отримувала. Доказів позивач не надав. У договорі купівлі-продажу, укладеному між продавцями квартири та [PERSON] , зазначено, що сторони обізнані щодо технічного стану квартири, нотаріус перевіряла чинність правовстановлюючих документів. Після надання особистих пояснень у судовому засіданні, сторони подали заяви про подальший розгляд справи за їх відсутності. 12.12.2025 року від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких, окрім раніше зазначеного, вказано, що позивач самостійно, 19.01.2025 року, знайшов оголошення на ОЛХ про продаж квартири. Самостійно того ж дня зателефонував за зазначеним номером телефону рієлтору відповідачу. Після розмови рієлтор на Вайбер позивача відправила посилання на оголошення з сайту ОЛХ щодо якого їй телефонував позивач. Після чого перетелефонувала та уточнила чи саме цю квартиру: [ADDRESS] мав на увазі позивач. Після отримання підтвердження від позивача, відповідач відправила позивачу документи технічних характеристик квартири - технічний паспорт, витяг, тобто переконала позивача щодо придатності квартири для проживання, наявності комунікацій та наявності реєстраційних документів. Оглянувши документи та не піддаючи їх сумніву, позивач того ж дня оглянув квартиру та підписав наданий відповідачем договір про намір укласти договір купівлі продажу, пунктом 5.7. якого передбачена сплата 1480 доларів США агентству нерухомості, тобто рієлтору. Позивач ніяких договорів з відповідачем щодо пошуку нерухомості не укладав, самостійно знайшов оголошення та зв`язався з відповідачкою як контактною особою. Відповідач надала позивачу початкову недостовірну інформацію щодо квартири, промовчавши про те що квартира не придатна для проживання. Відповідачем було надано технічний паспорт, в якому було зазначено що всі комунікації, в тому числі й газопостачання, в квартиру підведено, чим ввела позивача в оману щодо дійсності стану майна. Оскільки перевірити дійсність підключення комунікацій в квартирі від забудовника не є фактично можливим, позивач, довірившись рієлтору, який на його думку повинен був надати дійсну та правдиву інформацію щодо майна, в подальшому, передавши гроші відповідачу за надані послуги, уклав договір купівлі продажу. Так, дійсно, позивач не взяв розписку про отримання коштів, оскільки відповідачка запевнила його в тому, що жодних проблем немає, пообіцяла надати контакти загальної групи секції та запевняла його, що вона не обдурює людей, оскільки життя наразі й так нелегке. І лише після укладання правочину, долучившись до загального чату (контакти якого надала відповідач), позивач дізнався що квартира непридатна до проживання та в ній відсутнє газопостачання, як в цілому і в будинку. В даному випадку позивач - фізична особа споживач - є слабкою стороною договору, а тому обов`язок доказування щодо якості наданої послуги/ технічного стану майна покладається на надавача послуги - відповідача. За такого має місце недотримання відповідачем Правил агентської діяльності, ст. 14, ст. 34 Конституції України, Кодексу професійної етики члена АФНУ, ЗУ «Про захист прав споживачів» Таким чином, відповідачем було запропоновано позивачу придбати майно на недобросовісних умовах для останнього, а саме: приховання інформації щодо дійсного стану об`єкту нерухомості, яка була відома відповідачу. Відповідач під час пропонування придбання продукції (квартири) споживачу (позивачу) надала останньому не повну та двозначну інформацію, яка вплинула на здійснення свідомого вибору позивача. За такого позивач під час укладання правочину купівлі-продажу не володів повною та достовірною інформацією про надану послугу - об`єкт нерухомості, та був введений відповідачем в оману, вартість наданої відповідачем послуги є несправедливою, а сама послуга - неякісною. Якщо б відповідач надала йому повну інформацію про стан квартири, звичайно ніхто б її не купував. А так, саме через приховану відповідачем інформацію та придбання квартири не придатної до проживання, позивач поніс збитки, як то за послуги рієлтора так і придбання самого майна без можливості його використання за призначенням. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, які приймали участь у розгляді справи, судом встановлено наступні обставини. Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З матеріалів справи вбачається, що 19 січня 2025 року між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, укладено договір про наміри укласти договір купівлі-продажу, відповідно до якого сторони висловили спільний намір та взяли на себе взаємне зобов`язання в строк до 25 лютого 2025 року укласти договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п. 2.5. вказаного договору за спільною згодою сторони домовилися, що вартість об`єкта нерухомості визначається сторонами в сумі, еквівалентній 37 000 доларів США. Пунктами 2.6.1. та 2.6.2. Договору визначено, що [PERSON] , розуміючи значення своїх дій та без будь-якого примусу, в забезпечення свого зобов`язання придбати вищезазначений об`єкт нерухомості у строк до 25 лютого 2025 року особисто передав [PERSON] грошову суму в момент підписання цього договору в розмірі 2 000 доларів США, що еквівалентно 85 000 гривень, яка входить у вартість об`єкта нерухомості, а [PERSON] , розуміючи значення своїх дій та без будь-якого примусу, в забезпечення свого зобов`язання продати вищезазначений об`єкт нерухомості у строк до 25 лютого 2025 року особисто отримала від [PERSON] грошову суму у розмірі 2 000 доларів США. Відповідно до п. 5.1. Договору про наміри укласти договір купівлі-продажу «Покупець» підтверджує, що об`єкт нерухомості оглянутий ним особисто до підписання цього договору, недоліків, які б перешкоджали використанню об`єкта нерухомості за цільовим призначенням на момент укладення цього договору не виявлено. Претензій щодо технічних, санітарних, конструктивних та якісних характеристик об`єкта нерухомості «Покупець» не має. Комплектація «Об`єкта нерухомості» повністю влаштовує «Покупця», тобто [PERSON] . Пунктом 5.7. Договору визначено, що сторони домовилися про те, що витрати, пов`язані з посвідченням договору купівлі-продажу оплачуються «Продавцем» і «Покупцем» таким чином: «Продавець» сплачує оцінку, 5% державного податку, 5% військовий збір, 50% вартості довіреності від співвласника, заяву згоду подружжя, а «Покупець» сплачує: 1% ПФ, 50% послугу нотаріуса, комісійні послуги Агенції нерухомості у вартості 4% (1480 доларів США). 17 лютого 2025 року [PERSON] та [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, уклали договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований в реєстрі за №256 та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А., відповідно до якого Продавці передають у власність Покупця квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а Покупець приймає вищевказану квартиру і сплачує за неї обумовлену в цьому договорі грошову суму. У пункті 1.4. вказаного Договору зазначено, що відчужувана квартира оглянута покупцем до підписання договору. Недоліків, які б перешкоджали використанню її за цільовим призначенням немає. Претензій до продавців, щодо неякісних характеристик відчужуваного майна, покупець не має, і приймає цю квартиру в технічному стані, придатному для її подальшого використання за призначенням. У відповідності до Глави 2 Договору продаж вказаної у цьому договорі квартири, за домовленістю сторін вчиняється за суму 900 000 гривень 00 копійок, які Продавці отримали в рівних частках кожний. Сторони підтвердили, що розрахунок проведено до підписання цього договору купівлі-продажу у встановленому законодавством порядку. Продавці підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо покупця. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого 29.02.2024 року КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», інвентаризаційна справа №33198, на квартиру [ADDRESS] , у вказаній квартирі 2017 року спорудження, стіни цегляні, перекриття залізобетонних плит, підлога цементна, в квартирі наявне інженерне обладнання: електрика, водопровід, каналізація, газопровід. Сукупний аналіз вказаних обставин свідчить про укладення між позивачем [PERSON] та власниками об`єкту нерухомості, розташованого за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] 19 січня 2025 року договору про наміри укласти договір купівлі-продажу, відповідно до якого сторони висловили спільний намір та взяли на себе взаємне зобов`язання в строк до 25 лютого 2025 року укласти договір купівлі-продажу зазначеного об`єкту нерухомості. В подальшому, 17 лютого 2025 року [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, уклали договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований в реєстрі за №256 та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А., відповідно до якого продавці передали у власність покупця квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а покупець прийняв вищевказану квартиру і сплатив за неї обумовлену в цьому договорі грошову суму. При цьому, як в п. 5.1. Договору про наміри укласти договір купівлі-продажу квартири від 19.01.2025р., так і в п.1.4 договору купівлі-продажу від 17.02.2025р. зазначено, що об`єкт нерухомості був оглянутий особисто позивачем до підписання цього договору, недоліків, які б перешкоджали використанню об`єкта нерухомості за цільовим призначенням на момент укладення цих договорів не має. Претензій щодо технічних, санітарних, конструктивних та якісних характеристик об`єкта нерухомості покупець не має. Комплектація «Об`єкта нерухомості» повністю влаштовує покупця, тобто позивача [PERSON] , і він приймає цю квартиру в технічному стані, придатному для її подальшого використання за призначенням. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що він самостійно 19.01.2025 року знайшов оголошення на ОЛХ про продаж спірної квартири та зателефонував за зазначеним номером телефону рієлтору відповідачу. Після розмови рієлтор на Вайбер позивача відправила посилання на оголошення з сайту ОЛХ щодо якого їй телефонував позивач. Після чого перетелефонувала та уточнила чи саме цю квартиру: [ADDRESS] мав на увазі позивач. Після отримання підтвердження від позивача, відповідач відправила позивачу документи технічних характеристик квартири - технічний паспорт, витяг, що переконало позивача у придатності квартири для проживання, наявності комунікацій та наявності реєстраційних документів. Оглянувши документи та не піддаючи їх сумніву, позивач того ж дня оглянув квартиру та підписав з власниками спірної квартири підготовлений відповідачем договір про намір укласти договір купівлі продажу, пунктом 5.7. якого передбачена сплата 1480 доларів США агентству нерухомості, тобто рієлтору. Отже, безпосередньо з відповідачем позивач ніяких договорів щодо надання послуги з пошуку останнім для нього нерухомості не укладав, обсяг його повноважень не обговорював, натомість самостійно знайшов оголошення про продаж квартири та зв`язався з відповідачем як контактною особою продавців квартири, що не заперечується позивачем. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо стягнення з відповідача майнової шкоди у розмірі 1480 доларів США, що становить розмір оплати за послуги рієлтора, позивач посилається на те, що відповідач надала позивачу початкову недостовірну інформацію, щодо квартири, промовчавши про те що квартира не придатна для проживання. Відповідачем було надано технічний паспорт, в якому було зазначено що всі комунікації, в тому числі й газопостачання, в квартиру підведено, чим ввела позивача в оману щодо дійсності стану майна. Оскільки перевірити дійсність підключення комунікацій в квартирі від забудовника не є фактично можливим, позивач, довірившись ріелтору, який на його думку повинен був надати дійсну та правдиву інформацію щодо майна, в подальшому, передавши гроші відповідачу за надані послуги, уклав договір купівлі продажу. Про те, що квартира непридатна до проживання та в ній відсутнє газопостачання, як в цілому і в будинку, позивач дізнався лише після укладання правочину, долучившись до загального чату, контакти якого надала відповідач. Отже, оскільки під час укладання правочину купівлі-продажу позивач не володів повною та достовірною інформацією про надану послугу - об`єкт нерухомості, та був введений відповідачем в оману, вартість наданої відповідачем послуги на думку позивача є несправедливою, а сама послуга - неякісною. Якщо б відповідач надала йому повну інформацію про стан квартири, звичайно ніхто б її не купував. А так, саме через приховану відповідачем інформацію та придбання квартири не придатної до проживання, позивач поніс збитки, як за послуги рієлтора, так і придбання самого майна без можливості його використання за призначенням. Згідно наявної в матеріалах справи інформації, наданої Миколаївською філією Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» адвокату Ткачук Ганні у відповідь на адвокатський запит, проектно-виконавча документація на газифікацію ІІІ черги будівництва будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , до технічного архіву філії Товариства не надходила. Особовий рахунок за квартирою [NUMBER] не відкривався, договір розподілу природного газу між побутовим споживачем та Миколаївською філією ТОВ «Газорозподільні мережі України» не укладався, інформація щодо газифікації квартири відсутня. Міським комунальним підприємством «Миколаївводоканал» у відповідь на запит адвоката Ткачук Г.М. повідомлено про те, що за адресою: [ADDRESS] , (3 секція) у МКП «Миколаївводоканал» відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] відповідно до наданих 17.02.2025 року документів. Водолічильник в зазначеній квартирі не прийнятий в експлуатацію (не опломбований). При прийомі в експлуатацію (опломбуванні) розподільчих (квартирних) водолічильників у будинку 24.11.2023 року водопостачання зазначеної квартири було припинено шляхом опломбування вводів на квартиру, так як заява від власника квартири на прийом в експлуатацію лічильника не надходила, доступ до квартирного лічильника не був забезпечений. Станом на 07.08.2025 року жодних заяв на адресу МКП «Миколаївводокнаал» щодо відновлення водопостачання квартири на опломбування квартирного лічильника не надходило. На 07.08.2025 року з інформації, наданої головою правління ОСББ, водопостачання всього будинку за адресою: [ADDRESS] припинене шляхом перекриття водопровідної засувки на будинок. Причина припинення подачі води на будинок правлінням ОСББ, МКП «Миколаївводоканал» невідома. Акціонерним товариством «Миколаївобленерго» листом від 28.07.2025 року у відповідь на адвокатський запит адвоката Ткачук Г.М. повідомлено, що за адресою: [ADDRESS] , електроживлення відсутнє, особовий рахунок споживача за цією адресою не відкривався. Проте, будь-яких належних та допустимих доказів оспорення в установленому законом порядку договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , через введення позивача в оману щодо фактичного її технічного стану, матеріали справи не містять, що свідчить про те, що на даний час спір між попередніми власниками спірної квартири та позивачем щодо придбаної ним квартири, її технічного стану та можливості використання її за призначенням відсутній. Заявлені позивачем вимоги обґрунтовані наданням відповідачем йому неякісної послуги рієлтора при придбанні квартири за адресою: [ADDRESS] та порушенням його прав споживача. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст. 906 ЦК України). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою вважається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами. За положеннями ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: 1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; 2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); 3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; 4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; 5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору. За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків (ч.4 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів»). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Як уже зазначалося, цивільне судочинство згідно ст.12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасником справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Суд не може збирати докази що стосуються предмета спору, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). Згідно ч. 3 ст. 12; ч. 1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, і які в розумінні ст.ст. 77-78 ЦПК України повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом та суттю договірних правовідносин. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до положень ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення глави 63 «Послуги. Загальні положення» підрозділу 1 розділу III Книги п`ятої ЦК України можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. За змістом ст. 632, ст. 903 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, оплата наданих послуг здійснюється у розмірі, строки та в порядку встановлених договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України). Слід зазначити, що згідно зі ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Виходячи з тлумачення пункту 2 статті 205 ЦК України і пункту 2 статті 642 ЦК України, можна зробити висновок, що укладення договору шляхом вчинення виключно конклюдентних дій або мовчання можливе, якщо для певного договору не передбачена обов`язкова письмова форма або якщо таке укладення договору передбачено законом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Проте, позивачем на підтвердження своїх вимог не надано суду належних та допустимих доказів укладення ним безпосередньо з відповідачем будь-якого усного чи письмового договору щодо надання йому послуги з пошуку останнім для нього нерухомості з зазначенням в ньому обсягу повноважень сторін такого договору чи зобов`язань відповідача як рієлтора, на чому неодноразово наполягав сам позивач, пояснивши, що він самостійно знайшов оголошення про продаж квартири та зв`язався з відповідачем як контактною особою продавців квартири, отримав від неї інформацію щодо цієї квартири, технічну документацію, оглянув квартиру, при цьому ніяких навіть усних перемовин про те, що відповідач зобов`язується надавати саме йому будь-які послуги з придбання спірної квартири та про вартість таких послуг не здійснював. Не є належним доказом виникнення договірних відносин саме між сторонами у справі також договір про наміри укласти договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості, розташованого за адресою: [ADDRESS] , від 19 січня 2025 року, оскільки він укладений між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, та регулює взаємовідносини саме продавців та покупця спірної квартири як щодо порядку укладання ними в майбутньому договору купівлі-продажу, так і порядку розподілу витрат, пов`язаних з посвідченням договору купівлі-продажу спірної квартири, зокрема і про те, що комісійні послуги Агенції нерухомості у вартості 4% (1480 доларів США) сплачує покупець, про що і зазначено в п. 5.7 цього Договору. Технічна підготовка вказаного договору відповідачем не змінює правову природу договору від 19.01.2025р. Аналіз змісту договору про наміри укласти договір купівлі-продажу квартири від 19.01.2025р. свідчить про те, що відповідачка не була стороною цього договору та не підписувала його, отже у неї не виникли будь-які зобов`язання перед позивачем на підставі договору про наміри укласти договір купівлі-продажу від 19 січня 2025 року. В той же час позивач взяв на себе зобов`язання перед продавцями квартири щодо оплати комісійних послуг Агенції нерухомості у вартості 4% (1480 доларів США). Проте, матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів передачі позивачем коштів, зазначених в п. 5.7 договору про наміри укласти договір купівлі-продажу від 19 січня 2025 року у розмірі 1480 доларів США Агенції нерухомості чи відповідачу, а відповідач категорично заперечує факт отримання будь-яких коштів від позивача. Саме по собі пояснення позивача про передачу коштів відповідачу без отримання від останньої розписки про отримання коштів, не є допустимим доказом у справі. Інших належних та допустимих доказів, як виникнення між сторонами договірних зобов`язань, так і отримання коштів відповідачем від позивача матеріали справи не містять. З урахуванням викладеного, слід дійти висновку, що позивачем на підтвердження вимог та спростування заперечень відповідача не надано належних та допустимих доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відтак, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності сторін у судовому процесі, суд вважає, що під час розгляду справи позивачем не було доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилався у позовній заяві, факт порушення відповідачем його прав та охоронюваних законом інтересів в межах спірних правовідносин, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed