Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача, відповідача. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить суд: -зобов`язати відповідача відшкодувати нанесені збитки на його земельній ділянці та господарському приміщенні по [ADDRESS] шляхом приведення ділянки та приміщення до попереднього стану; -стягнути з відповідача 15 000 гривень за ділові сорти яблуні в об`ємі 1,5 м. куб.; -стягнути з відповідача 400 гривень за знищений виноградник; -зобов`язати відповідача повернути матеріали огорожі довжиною 15 м.п., а саме шифер восьмихвильовий 14 листів, 5 бетонних стовпчиків; -зобов`язати відповідача відновити межі земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ним 03 липня 1998 року придбано належне Галицькому районному споживчому товариству (далі РСТ) приміщення 1948 року побудови, яке розташоване на земельній ділянці площею 0.185 Га за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, правління РСТ звернулось до Галицької міської ради з клопотанням передати земельну ділянку площею 0.185 Га йому у власність. У 1998 році розпочав процес реалізації прав на земельну ділянки. Погодив межі земельної ділянки. У жовтні 2000 року отримав акт про право власності на земельну ділянку. При отримані згаданого акту зауважив розбіжності з технічною документацією. Після усунення недоліків, отримав у власність земельну ділянку площею 0.1883 Га. Згодом РСТ запропоновано йому придбати огорожу, яка знаходиться на його земельній ділянці, що ним і зроблено. В подальшому РСТ укладено з Галицькою міською радою договір оренди суміжної земельної ділянки. Межі орендованої РСТ земельної ділянки з ним не погоджувались. Відповідачем здійснено самовільне захоплення його земельної ділянки у 2012 році після купівлі сусідньої земельної ділянки у сусіда [PERSON] . Межі купованої земельної ділянки відповідачем з ним не погоджено. Після купівлі земельної ділянки батько позивача повідомив його про купівлю земельної ділянки відповідачем і запропонував взяти участь у встановленні меж ділянки. В ході даної процедури встановлено, що межові знаки його земельної ділянки ліквідовано, а земельна ділянка відповідача на 4 метри накладається на його будівлю та на 5.8 метри накладається на його територію, тобто здійснено захоплення його ділянки шириною 5.8 метри. З самозахопленої земельної ділянки відповідачем вивезено 1.5 метри кубічних ділової деревини яблуні, демонтовано та вивезено огорожу з шиферу довжиною 15 метрів, знищено 4 кущі винограду. Для вирішення спору він звертався до органів місцевого самоврядування, повідомлялись про протиправні дії відповідача органи внутрішніх справ, однак такі звернення не дали позитиву. Відповідно, звернувся до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав наведених у такому. Додатково зазначив, що межі (довжини сторін) його земельної ділянки мають відповідати межам зазначеним в поданому ним плані земельної ділянки (а.с. 19). Зазначені в акті про право власності на його земельну ділянку розміри сторін ділянки є помилковими меншими і не відповідають поданому ним плану. При відновленні меж земельної ділянки слід брати до уваги дані, зазначені в поданому ним плані земельної ділянки (а.с. 19). На даний час межові знаки його земельної ділянки стовбці поворотних точок знищені, інші тверді межові знаки відсутні. Ним погоджувались межі земельної ділянки з сусідом [PERSON] . Однак, відповідач після купівлі ділянки не звертався з проханням погодити такі, хоча на його переконання зобов`язаний був це зробити. Для розуміння пояснень надав графічне зображення його земельної ділянки (а.с.122). Заштрихована частина зі сторони надпису Дудинський Боднар частина ділянки самозахоплена відповідачем [PERSON] . Визначаючи розмір завданого ним збитку ним брались до увагу, зокрема: -при визначені вартості деревини яблуні ціни 2012 року на деревину породи дуб, що є менш цінною порівняно з яблунею; -вартість куща винограду 100 грн.; -матеріали огорожі просить відшкодувати у спосіб повернення таких. Відповідач [PERSON] позов заперечив подавши відзив на такий та надавши пояснення при розгляді справи. Узагальнюючи зміст відзиву та пояснень зазначив, що ділянку площею 0.1400 Га за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка ймовірно є суміжною з ділянкою позивача ним придбано у [PERSON] у серпні 2012 року. Однак, у акті на право власності на земельну ділянку, який видано продавцю [PERSON] у день продажу ділянки і на дванадцять років пізніше акту позивача такого сусіда як [PERSON] не зазначено. Придбана ним у [PERSON] земельна ділянка сформована за рахунок поділу більшої земельної ділянки продавця. Для продажу ділянку площею 0.1400 Га за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, [PERSON] виготовлялась технічна документація з присвоєнням кадастрового номера та встановленням меж. Йому, як покупцю, межі були відомі. Акт про право власності на згадану земельну ділянку продавець отримав 03 серпня 2012 року і цього ж дня між ним та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу такої. Ділянка була засаджена фруктовими деревами, занедбана. Ділянка ним впорядкована, викорчувані дерева, вивезено сміття. На даний час використовується за призначення, не огороджена. Вважає, що ним не допущено протиправних дій, якими порушено права позивача, а позов безпідставним. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Галицька міська рада подала письмові заперечення, за змістом яких рада позов заперечує. Заперечуючи позов рада покликається на те, що до Галицької міської ради звертався [PERSON] з приводу відновлення меж його земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площа якої 0,1883 Га. Галицькою міською радою повідомлено [PERSON] , що для відновлення меж ділянки йому необхідно виготовити відповідну технічну документацію з присвоєнням кадастрового номера ділянці. Окрім цього, у наявному у позивача акті про право власності на земельну ділянку наявні виправлення щодо довжини сторони А-Д, а саме з 23.5 метри (а.с.113) на 29.9 метри (а.с.23). 2.Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Позивач [PERSON] є власником домоволодіння, що за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Рішенням виконавчого комітету Галицької міської ради від 14 серпня 1998 року, яке затверджене рішенням Галицької міської ради від 29 жовтня 1999 року, з підстав продажу РСТ домоволодіння, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , такому надано прилеглу земельну ділянку площею 0.185 Га в постійне користування (а.с.17). Складено план відводу земельної ділянки, переданої у користування. Згідно плану земельної ділянки, довжина сторони ділянки [PERSON] з боку ділянки Дудинського 23,20 метри. Довжина перпендикулярної сторони ділянки [PERSON] з боку РСТ 10.90 метри + 9.90. метри Державним актом про право власності на землю від 07 вересня 2000 року посвідчується право власності [PERSON] на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] площею 0.1883 Га (на 0.0033 Га більшу, аніж була у користуванні). Згідно плану земельної ділянки довжина сторони ділянки [PERSON] з боку ділянки Дудинського 23,20 метри (аналогічно даним плану відводу земельної ділянки, переданої у користування). Довжина перпендикулярної сторони ділянки [PERSON] з боку РСТ 10.90 метри + 9.80 метри (на 10 сантиметрів менше даним плану відводу земельної ділянки, переданої у користування) (а.с. 23, 113). Державним актом про право власності на землю від 03 серпня 2012 року посвідчується право власності [PERSON] на земельну ділянку за адресою: вулиця Бандери, місто Галич, Івано-Франківської області, площею 0.14 Га, кадастровий номер 2621210100:01:003:0389. Такого сусіда як [PERSON] в акті не зазначено. Однак, враховуючи пояснення сторін та встановлений факт придбання [PERSON] об`єкту нерухомого майна у РСТ, не відображення ділянки [PERSON] на кадастровій карті - спільна межа [PERSON] та [PERSON] відображена у плані, є відрізок Б частково В (а.с. 85). Цього ж дня, 03 серпня 2012 року, земельну ділянку за адресою: вулиця Бандери, місто Галич, Івано-Франківської області, площею 0.14 Га, кадастровий номер 2621210100:01:003:0389 придбано відповідачем [PERSON] у [PERSON] (а.с. 84). Державною інспекцією сільського господарства України за результатами звернення [PERSON] листом від 01 січня 2013 року за результатами проведеної перевірки повідомлено заявнику, що межі його земельної ділянки не закріплено в натурі межовими знаками. Рекомендовано розробити документацію із землеустрою та здійснити процедуру відновлення меж (а.с. 29). Галицькою міською радою за результатами звернення [PERSON] листом від 18 липня 2022 року за результатами проведеної перевірки повідомлено заявнику, що відомості про його земельну ділянку відсутні на Публічній кадастровій карті. Рекомендовано розробити документацію із землеустрою та здійснити процедуру відновлення меж (а.с. 39). 3.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом. Земля є базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов). Відповідно до частини 1 статті 152 ЗК України, землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди; д) користуватися іншими правами, передбаченими законом або договором. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина 2 статті 152 ЗК України). Положеннями статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. У частині третій статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з частиною 1 статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/1279/17, від 20 березня 2018 року у справі № 910/1016/17, від 17 квітня 2018 року у справі № 914/1521/17. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом. Земля є базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов). Відповідно до частини 1 статті 152 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди; д) користуватися іншими правами, передбаченими законом або договором. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина 2 статті 152 ЗК України). Положеннями статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до частини 5 статті 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. У частині 3 статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з частиною 1 статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/1279/17, від 20 березня 2018 року у справі № Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами 1, 5-6 статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України). З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Встановлюючи: - факт реального порушення прав позивача; - чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри; - це право (інтерес) порушено відповідачем, суд констатує, що: -судом не встановлено факту зайняття частини земельної ділянки позивача та порушення меж такої відповідачем, наслідком чого є зобов`язання відповідача відшкодувати нанесені збитки на його земельній ділянці та господарському приміщенні. Позивачем не здійснено процедуру відновлення меж земельної ділянки у спосіб виготовлення технічної документації та встановлення твердих межових знаків на місцевості. Суд надає віри відповідачу, що він, як власник, використовує спірну земельну не порушуючи меж, враховуючи формування такої, зокрема виготовлення технічної документації та присвоєння кадастрового номера безпосередньо перед купівлею; -як наслідок спростовується факт ймовірного знищення ділових сортів яблуні в об`ємі 1,5 м.куб. та виноградника, огорожі на земельній ділянці, що належить позивачу; -відсутні передумови для зобов`язання відповідача відновити межі земельної ділянки, оскільки не встановлено факту порушення таких. Відтак, у позові слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, суд вважає виконаним свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved