Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

представник позивача 28.11.2025 за допомогою підсистеми "Електронний суд", діючи в інтересах свого довірителя, звернулася до Хорольського районного суду з позовною заявою до відповідача про стягнення зборгованості за кредитним договором, у якій прохала у зв`язку із укладенням договору факторингу від 23.05.2024, за яким позивач набув права вимоги до відповідача [PERSON] , стягнути з останнього на користь позивача заборгованість за договором № 4069004 про надання споживчого кредиту від 27.04.2021, укладеного між ТОВ "Авентус Україна" та відповідачем в сумі 26240,00 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8000,00 грн, за нарахованим відсотками на дату відступлення прав вимоги - 18240,00 грн, а також судові витрати. У обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач не виконує взятих на себе зобов`язань за вищевказаним кредитним договором щодо вчасного повернення суми кредиту та плати за його користування (відсотків), що призвело до виникнення заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Ухвалою судді від 01.12.2025 було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду у межах спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Представник позивача у позовній заяві прохала про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, проти заочного ухвалення рішення не заперечував. Станом на дату розгляду справи на адресу суду відзив від відповідача не надходив. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач та/або позивач до суду не подавали. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. При цьому, суд зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Пунктом 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Отже, слід вважати відповідача [PERSON] належним чином повідомленим про відкриття провадження у справі, оскільки відповідні судові документи, що повернулися до суду із відміткою про відсутність адресата, надіслані безпосередньо за місцем його реєстрації - [ADDRESS] . Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що за результатами розгляду справи в межах спрощеного провадження має бути ухвалене рішення, яким позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, виходячи з такого. Судом встановлено, що 27.04.2021 між ТОВ "Авентус Україна" та [PERSON] у електронній формі укладено договір № 4069004 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальнику на умовах строковості, зворотності, платності у безготівковій формі грошові кошти у загальному розмірі 8000,00 грн строком на 30 днів, тобто до 27.05.2021, стандартна процентна ставка фіксована - 1,90 % в день, що застосовується у межах строку дії договору. Вказане підтверджується копією договору № 4069004 про надання споживчого кредиту, графіку платежів та паспорту до нього. Відповідно до квитанції до платіжної інструкції №18744-1327-175658234, 27.04.2021 кошти в сумі 8000,00 грн перераховані за виконання умов цього договору [PERSON] . Відповідно до картки обліку договору № 4069004 про надання споживчого кредиту від 27.04.2021, складеною первісним позичальником станом на 29.11.2021, загальна заборгованість [PERSON] за цим договором становить 26240,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8000,00 грн, за нарахованим відсотками - 18240,00 грн. Відсотки нараховані за період з 27.04.2021 по 25.08.2021 включно. 30.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю ''Авенсус Україна" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір факторингу № 30112021, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги, в тому числі, за договором № 4069004 про надання споживчого кредиту від 27.04.2021, що підтверджується копією витягу із реєстру боржників до вказаного договору факторингу. У цьому реєстрі заборгованість за зазначеним договором позики вказана в розмірі 26240,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8000,00 грн, за нарахованим відсотками - 18240,00 грн. 23.05.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю ''Факторинг Партнерс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір факторингу № 23/05/24, а 20.12.2024 додаткову угоду № 1 до цього договору, відповідно до умов яких до останнього перейшло право грошової вимоги, в тому числі, за договором № 4069004 про надання споживчого кредиту від 27.04.2021, що підтверджується копією витягу із реєстру боржників до вказаного договору факторингу. У цьому реєстрі заборгованість за зазначеним договором позики вказана в розмірі 26240,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8000,00 грн, за нарахованим відсотками - 18240,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи, у подальшому до вказаної заборгованості нарахування не здійснювалися, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором № 4069004 від 27.04.2021 за період з 30.11.2021 по 13.11.2025, складеним позивачем. Вищевказану заборгованість позивач прохає стягнути на свою користь із відповідача у зв`язку із непогашенням заборгованості у добровільному порядку. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилами ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Статтями 610 та 623 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання. Боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані збитки. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28.10.1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З урахуванням встановлених судом обставин справи на підставі належних та допустимих доказів, суд дійшов висновку, що первісний позикодавець ТОВ "Авентус Україна" взяті на себе зобов`язання за вказаним договором позики виконало та надало грошові кошти відповідачу у розмірі 8000,00 грн на зазначену ним банківську картку. Щодо виконання зобов`язань за цим договором зі сторони відповідача, то останній ухиляється від їх виконання. Умови договору відповідачем порушені, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на момент звернення позивача із позовом до суду має заборгованість, зокрема, за тілом кредиту у розмірі 8000,00 грн та відсотками за користування ним. Доказів погашення цієї заборгованості повністю чи частково суду не надано. Обставин, які відповідно до закону можуть бути підставою для звільнення відповідача від виконання зобов`язань за договором та доказів, які їх підтверджують, ним не наведено. Суду надано копії договорів факторингу, які підтверджують перехід права вимоги за вищевказаним кредитним договором до позивача. Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з реєстру боржників до договору факторингу № № 23/05/24 від 23.05.2024 до ТОВ ''Факторинг Партнерс'' перейшло право вимоги до [PERSON] . Суд вважає, що позивачем доведено факт виникнення зобов`язальних правовідносин між сторонами та факт перерахування кредитних коштів відповідачу первісним кредитором, який належним чином виконав свій обов`язок по наданню кредиту, а відповідач отримав ці кошти, але належним чином не виконував свої обов`язки за договором. Ураховуючи вказане та беручи до уваги те, що відповідач взятих на себе зобов`язань в строки, передбачені договором не виконав, тому заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача заборгованості за тілом позики в розмірі 8000,00 грн є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками в розмірі 18240,00 грн, суд доходить висновку про таке. Як вбачається із умов вказаного договору позики, не пізніше 27.05.2021 за вищевказаним договором відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. У постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено, що строк кредиту становить 30 днів. Сторони погодили, що стандартна процентна ставка за користування позикою становить 1,90%. Оскільки відповідач допустив заборгованість за договором, тому саме така ставка підлягає застосуванню у цих правовідносинах. Здійснивши власні розрахунки, суд доходить висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем за відсотками становить 4560,00 грн = 30 днів x (8000,00 грн сума кредиту x 1,90% в день). У зв`язку з цим суд вважає, що саме вказана вище сума заборгованості за відсотками підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Судом встановлено, що зобов`язання, яке виникло між сторонами, є грошовим. Матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем умов кредитного договору. За таких обставин, суд доходить висновку, що позов необхідно задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 8000,00 грн та 4560,00 грн відсотків за користування позикою, а всього 12560,00 грн. Інша частина відсотків нарахована первісним кредитором поза межами строку дії кредитного договору, а отже стягненню із відповідача не підлягає. Доказів пролонгації строку дії цього договору суду позивачем не надано. Зважаючи на викладене, в іншій частині позову необхідно відмовити. Щодо стягнення понесених позивачем судових витрат із відповідача, суд доходить висновку про таке. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подання позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 057873005 від 21.11.2025. У зв`язку із частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 47,87 % сплаченого позивачем судового збору на підставі платіжної інструкції від 21.11.2025, що становить 1159,60 грн. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Отже, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеною у Постанові від 02 вересня 2020 року у справі 329/766/18. Позивачем до позовної заяви додано договір про надання правової допомоги № 02-09/2025 від 02.09.2024, прайс лист, заявку на надання юридичної допомоги № 9 від 01.10.20254, витяг з акту № 14 про надання юридичної допомоги від 31.10.2025, згідно з якими витрати на правничу допомогу становлять 13000,00 грн. Оскільки витрати на правничу допомогу підтверджуються наданими до позовної заяви доказами, відповідач не надавав до суду мотивованого клопотання про зменшення їх розміру, суд доходить висновку про їх доведеність стороною позивача та стягнення їх вартості відповідно до розміру задоволених позовних вимог (47,87%), що складає 6223,10 грн.

Outcome: partial