Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 1 992 500 грн. (один мільйон дев`ятсот дев`яносто дві тисячі п`ятсот гривень) (еквівалент п`ятдесят тисяч євро). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2025 року справу передано в провадження судді Кузнецової А. С. Ухвалою суду від 29.04.2025 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою Заводського районного суду м. Кам`янського від 21.10.2025 року було закрито підготовче засідання по справі та призначено до судового розгляду по суті на 12.01.2026 року. В судове засідання з`явилася представник позивача - адвокат Плетенко К. Ю., не з`явилась, надала суду заяву, в якій просила суд розглянути справу без її та позивача участі, задовольнити позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь [PERSON] 4707704,0 грн., що в еквіваленті становить 100000,0 Євро, моральної шкоди, та на користь [PERSON] 7166550,0 грн., що еквівалентно 150 000,00 Євро. Стосовно представника відповідача суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 14.04.2022 року у справі № 308/9708/19 вказав, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема РФ, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Також ВС зазначив що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ у зв`язку з повномасштабною збройною агресією. За таких обставин, відповідач (держава російська федерація) повідомляється про розгляд даної справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. [PERSON] , 1983 року народження, паспорт [NUMBER] , виданий Жовтневим РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області 12.05.1999 р., зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.27-28). За вказаною адресою позивач проживав разом із дружиною, - [PERSON] та сином [PERSON] у належній позивачу на праві власності трикімнатній квартирі (а.с.36-37). Згідно з Довідкою від 10 червня 2022 року № 1208-7501041884 [PERSON] перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] (а.с.29). Статус внутрішньо переміщеної особи [PERSON] підтверджується Довідкою від 24.05.2022 р. № 1208-50011643834. Місце проживання: [ADDRESS] (а.с.31). Звертаючись із позовом до суду про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначає, що така шкода полягає у тому, що російська агресія позбавила його можливості проживання у рідному місті, в якому він виріс і прожив усе свої життя, втратив друзів, знайомих. Російська агресія, що принесла розруху, смерті, страждання і біль, спровокувала в його батька, [PERSON] , виникнення тяжкої хвороби, - рак, і привела до його смерті, яка настала [INFO] . Вказує, що на початок повномасштабного вторгнення рф в Україну його сину було 1,5 роки. Маленька дитина ще ходила у підгузках та їла йогурти та молочну їжу. Температура повітря у той час в м. Маріуполі була до -7 градусів по Цельсію, періодично йшов сніг. В будинку було дуже холодно. Він з дружиною вимушені були бути постійно одягненими в зимовий одяг та переодягати (міняти підгузки) дитину фактично в умовах вуличної температури. Стосовно їжі, враховуючи, що не було ані електрики, ані газу, вони почали готувати їжу на кострі у дворі будинку. Дитина здебільшого їла холодні йогурти, бо молока не було. Далі почалися безперервні обстріли та руйнування. Кожен раз це був гуркіт, від якого здригалось все навкруги. Війська РФ знищили будинок його родини в поколіннях, будинок, в якому він виріс, з яким у нього пов`язано багато теплих спогадів, його будинок [ADDRESS] . Під час бомбардування він закривав своїм тілом дружину та дитину. Вони хапали дитину, у цей час дитина несамовито кричала не розуміючи чому її батьки запихають під металевий стіл і лягають зверху на неї. Дитина увесь цей час була брудна, голодна кормили, тим що залишилось, тим чим ділилися люди, в постійному холоді, темряві, з засинанням, здриганням і криками під звуки бомбардування. Сім`я майже постійно сиділа в темряві, для освітлення було лише 1-2 свічки [PERSON] проводили у підвальному приміщенні, спали на холодному полу підвалу. Вранці виносили з підвалу дитину на світло до холодної квартири, щоб він хоч трішки побув не в підвалі. Вони намагались зайняти дитину на просторі буквально 1-2 хвилини, та так, що він сидів тихо і нікуди не вилазив, не намагався ходити, не галасував, бо з розповіді батька дружини, який бігав до своєї мами та друга [PERSON] - війська РФ можуть зайти до підвалу і просто розстріляти, бо їм не потрібен галас. Вважає, що все те, що він побачив та пережив назавжди залишиться величезним шрамом в його житті та житті його родини. Розумів, що кожен день може бути останнім. В таких умовах двічі бігав до батьків і кожен раз не знав чи побачить їх ще раз; як виявилось наразі це були його останні швидкі моменти з батьками, яких у нього вже не буде можливості побачити і навіть проводити по людськи в останній путь. Батьки також під обстрілами прибігали до них, приносили онуку зготовлений на вогнищі бульйон та сухе молоко, адже дитину чимось потрібно було годувати. 16 березня 2022 року бомбили Драмтеатр, який знаходиться в 700 м. від будинку, де вони ховались, на той час вже прийшло розуміння, що треба ризикувати їхати в нікуди, бо залишатися в будинку це поховати всіх під завалами. У нього було бензину лише до м. Бердянська, де не було жодних знайомих. 17 березня 2022 року всю ніч йшли вуличні бої поруч, всі сиділи і не розуміли чи взагалі вони доживуть до ранку. Вранці було невеличке затишшя між обстрілами і десь о 6-7 годині, вони кинули речі в багажник і поїхали з міста. По дорозі до Бердянську їх декілька разів зупиняли на російських блок-постах, обшукували, роздягали з наміром відшукати татуювання, принижували. А по дорозі з Бердянська до Запоріжжя було ще 17 російських блок-постів і на кожному з них повторювалась процедура приниження. Як тільки вони наблизились до території, яка контролюється ЗСУ, почався обстріл. Був дуже гучний приліт, напевно «міни», син почав кричати несамовитим криком без зупину і потім раптово замовчав і закрив очі, як виявилось пізніше, він втратив свідомість (внаслідок цього кисень перестав надходити до мозку і дитина отримала аноксичне ураження головного мозку (кисневе голодування-гіпоксія), що в діагнозі кодується як Аноксичне ураження ЦНС G93.1 і подальшими наслідками, що призвели до психо-неврологічних проблем та інвалідності) (а.с.63). Наразі дитина потребує постійної нейрофізіологічної реабілітації, медикаментозного (оперативного) втручання, психологічної, соціальної та педагогічної підтримки (а.с.67-75). Так, дитина пройшла 2 курси реабілітації в ТзОВ «Міжнародній клініці Козявкіна» м. Трускавець, реабілітація показана кожні 3-4 місяці і запропонована реабілітація на кінець травня 2025 р.(а.с.8083) Ліки, медичні консультації, аналізи потребують значних коштів, яких у сім`ї немає. Дитина потребує високовартісних ліків [PERSON] та Гліалія іноземного виробництва Чехія та Італія. Наприклад, дитині було куплено 4 упаковки Деллін по 4350 грн, та 3 упаковки Гліалії по 2300 грн. Тільки ці ліки вартують 24300 грн. Зараз дитина проходить курс індивідуальної програми Високочастотної терапії (ВЧТ) «Логопед-Дефектолог» на кісткових навушниках, що коштує 13000,00 грн. (а.с.95-109) Программа проходження курсу мікрополярізації 15000,00 грн. Загалом 28 000 грн. Мардерешвілі центр, Грузія, м. Тбілісі запропоновав їм як шлях для вирішення проблеми трансплантацію власними стовбуровими клітинами, вартість якої 14900 $. (а.с.111) Окрім цього дитина займається окремо з логопедом, 2 рази на тиждень, де вартість 1-го заняття складає 250 грн. 8 занять у місяць 2000,00 грн. За пів року це 12000,00 грн. Тобто, за останні півроку фактичні витрати на лікування, обстеження, реабілітацію дитини і приведення її стану до кращого стану (без урахування проживання та проїзду до місця надання реабілітації) становлять: 171 905,69 грн. В перерахунку на долар (станом на 06.04.2025 р.) витрати на лікування дитини становлять 4192,82 $. Таким чином, якщо розглядати перспективу хоча б 10-ти найближчих років вартість тільки української медицини для дитини становить 83856,43 $. Якщо ж говорити про лікування до 18 років, то це ще плюс 4 роки: 4192,82 $ х 2 х 4р = 33542,56 $ Тобто, тільки фінансова розрахункова складова до повноліття може складати 132 298,99 $. Позивач з дружиною розуміють, що допомога міжнародних партнерів це дуже не постійне явище, а дитину потрібно «піднімати на ноги». Вважає, що саме РФ повинна відшкодувати всі теперішні і майбутні витрати за те, що завдала його дитині в сумі не менше 133 000 $. Зазначає, що моральна шкода, зокрема, полягає у тому, що саме перенесені події збройної агресії РФ спровокували в його батька таку страшну хворобу, яка його так швидко забрала, а він як син, не те, що не зміг нормально попрощатися з батьком, навіть не зміг бути на похованні; не знає, чи буде в нього можливість хоч колись прийти до нього на могилу; не знає, чи колись побачить свою матір на власні очі; чи оправиться він від жаху побачених руйнувань та вбивств (бомбардування, обстріли); що вже ніколи не побачить рідних і близьких йому людей, яких останній раз бачив під бомбами; у голоді та холоді, відсутності нормальних умов для життя під час переховування у підвалі (вода, електрика, газ, тепло, зв`язок); у відсутності доступу до послуг медичних закладів; у тому, що вони вже три роки вимушені поневірятися, шукати кришу над головою при тому, що у них було власне житло та спадок, який міг би їм і забезпечити комфортне існування. Все це знищила РФ. Він не розуміє, скільки часу ще вони будуть «вимушеними переселенцями», можливо все життя, і яка перспектива, що у них буде своє житло, в якому вони зможуть налагодити свій побут, обзавестись власним ліжком, меблями, побутовими речами, тощо. А саме головне полягає у тому, що збройна агресія РФ завдала значної шкоди доров`ю, яка призвела до інвалідності їх дитини, [PERSON] . Що дитина повинна постійно проходити реабілітацію і лікування, а не бути звичайною дитиною, яка бавиться і розвивається за віком. Моральна шкода полягає й у тому, що вони разом з дружиною повинні шукати постійно шляхи придбання величезних коштів на реабілітацію та лікування дитини, яких у їх родини немає, і у відсутності ясної перспективи вилікування дитини. Його сім`я вже три роки без власного житла, вони вимушені покинути власний дім, рідних і не знають, в якій перспективі це питання може вирішитися. Все життя його родини - це наразі виживання та часткове покриття базових потреб без можливості помріяти про такі прості речі, як власне ліжко, ванна, туалет, кухня, свій телевізор, штори, посуд тощо. Він дуже морально зневірився і втомився від того, що не може власній дитині забезпечити нормальні побутові умови існування надати звичайний дім, який в нього був і який забрала РФ, вчинивши акт насилля над усіма ними. Як на правову підставу своїх позовних вимог посилається на таки законодавчі акти. Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 р.). Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Отже, судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава російська федерація є належним відповідачем у даній справі. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX). Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 затверджено порядок визначення шкоди та збитків, завданих внаслідок збройної агресії. Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до російської федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією росії проти України є можливим засобом захисту права. Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Російська федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивачів про відшкодування шкоди. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду позивачем доведено, що внаслідок саме збройної агресії російської федерації проти України він відчуває душевні страждання, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії російської федерації проти України. За наслідками оцінки наданих позивачем доказів і з урахуванням міжнародного та українського законодавства суд приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У відповідності з правовою позицією, викладеної у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 року у справах № 760/17232/20 (провадження № 61-15925св21) та № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування ч. 3 ст. 82 ЦПК України) те, що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло б бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому б російська федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації. Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Судовий імунітет російської федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004). Верховний Суд Відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії проти України: практика Верховного Суду (цивільна та господарська юрисдикції). Враховуючи вищенаведені обставини, а також факт відсутності інших ефективних засобів судового захисту порушеного права позивача, Верховний Суд дійшов висновку, що судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на завдання збройними силами російської федерації шкоди майну позивача, що є винятком до судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права. Підтримання імунітету російської федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом. Судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення рф державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. У таких висновках Верховний Суд керується тим, що дії російської федерації вийшли за межі її суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права здійснювати збройну агресію проти іншої країни. Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави- України, що закріплено у Статуті ООН. Верховний Суд Відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії проти України: практика Верховного Суду (цивільна та господарська юрисдикції). Верховний Суд звернув увагу на те, що військова агресія та окупація рф територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Більше того, така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва рф. Отже, рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не має права надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд і вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянинові України. Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст.1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19 грудня 2016 року). Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія рф проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. Відомим також є той факт, що 24 лютого 2022 року рф здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, а тому не підлягають доказуванню, згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Згідно зі ст.1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії рф, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Відповідно до приписів ч.1 ст.49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Нормами статті 1167 ЦК України встановлено, що 1. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 2. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року в п.5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. В пункті 10 зазначеної Постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19. Як вбачається із матеріалів справи, позивач до початку військової агресії, як повноправний громадянин своєї країни, мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. За доводами позивача, Російська Федерація зіпсувала його життя. Суд погоджується із доводами позивача про те, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, відповідач завдав йому тяжких моральних страждань. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18). При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved