Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

У вересні 2025 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що позивач [PERSON] протягом січня березня 2025 року надала відповідачу [PERSON] грошову позику на загальну суму 187 627,54 грн. шляхом переказу грошових коштів на рахунки відповідача, відкриті у АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Універсал Банк». Так на карту АТ КБ «Приватбанк» позивач перерахувала відповідачу 76 557,54 грн, з яких: 1 507,54 грн. 26.01.2025; 30 500,00 грн. 04.03.2025; 12 550,00 грн. - 06.03.2025; 10 000,00 грн 09.03.2025; 6 000 грн. - 09.03..2025; 16 000 грн. - 11.03.2025. Крім того, позивачкою перераховано на рахунок відповідача у банку АТ «Універсал Банк» 117 520,00 грн, з яких: 20 800,00 грн.-11.01.2025; 23 920,00 грн. - 11.01.2025; 23 920,00 грн. - 12.01.2025; 9 360,00 грн. 12.01.2025; 39 520,00 грн. 06.03.2025. Відповідач за усною домовленістю з позивачем зобов`язувався повернути отримані кошти поступово, по мірі накопичення ним грошей від його власних прибутків. Проте, незважаючи на час, який минув з моменту надання грошових коштів відповідачу, останнім не прийнято жодних заходів щодо повернення грошових коштів. На телефонні дзвінки відповідач не відповідає, будь-які вимоги про повернення грошових коштів ігнорує, і зумовлює необхідність звернення до суду із вказаним позовом. При цьому відповідач відмовився надавати позивачу розписку про отримання ним в борг 187 627,54 грн. та укладати договір позики, що зумовило необхідність звернення до суду з позовом про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави. Представник позивача просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави в розмірі 187 627,54 грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 26.09.2025 було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та одночасно витребувано документи в АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Універсал Банк». 20 жовтня 2025 року на адресу суду надійшли витребувані судом документи. В судове засідання позивача та його представник не з`явилися, представник позивача заявою просив розглянути справу за їхньої відсутності, на позовних вимогах наполягав, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення. Причину своєї неявки не повідомив, відзив на позов не подав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на ім`я відповідача [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» було емітовано картки № [NUMBER] , [NUMBER] . Згідно виписки за договором б/н за період з 01.01.2025 -31.03.2025 на рахунок відповідача [PERSON] позивачем [PERSON] були перераховані грошові кошти в розмірі 76 610,05 грн, а саме: 12 550,00 грн. - 06.03.2025; 30 050,00 грн. 04.03.2025; 1 507,54 грн. 26.01.2025; 502,51 грн. 21.01.2025; 16 00,00 грн. 11.03.2025; 6 000 грн. 09.03.2025; 10 000 грн. 09.03.2025. Як слідує з відповіді операційного директора АТ «Універсал банк» «№ БТ/Е-15691 від 17.10.2025 [PERSON] , кратки на ім`я відповідача [PERSON] в даному банку не відкривалися. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Подібний висновок сформульовано Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України). Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, та постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19, від 27 липня 2022 року у справі № 644/3932/18-ц, від 29 березня 2023 року у справі № 643/8385/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 639/6422/21. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. З системного аналізу досліджених доказів судом встановлено, що позивач [PERSON] перерахувала на картковий рахунок відповідача, відкритий в АТ КБ «Приватбанк», грошові кошти в розмірі 76 610,05 грн. Боргової розписки про отримання коштів за договором позики відповідач не надав, гроші позивачу не її законну вимогу не повертає. В зв`язку з чим суд дійшов висновку, що отримані відповідачем грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави та підлягають стягненню в порядку статті 1212 ЦК України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. З досліджених матеріалів справи суд дійшов висновку, що в частині вимоги позивача про стягнення з відповідача [PERSON] грошової суми перерахованої на рахунок відповідача відкрий в АТ «Універсал Банк» в розмірі 117 520,00 грн. слід відмовити, оскільки позивачем не доведено жодним належним та допустимим доказом, про перерахування відповідачу грошової суми, яку вона просить стягнути - 117 520,00 грн., оскільки з відповіді АТ «Універсал Банк» слідує, що рахунки в даному банку на ім`я відповідача не відкривалися. З урахуванням викладеного, встановивши фактичні обставини справи, застосували норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, та надавши обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам на підтвердження факту безпідставного набуття відповідачем грошової суми у розмірі 76 610,05 грн, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] . Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 766,14 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial