Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] - адвокат Мильнікова О.М. звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за позивачкою право власності на: 1/2 частку житлового будинку, господарських будівель та споруд, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно; 1/2 частку земельної ділянки, яка знаходяться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1253 га, кадастровий номер: 3220684401:01:002:0092, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, припинивши право спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно; 1/2 частку земельної ділянки, яка знаходяться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,4023 га, кадастровий номер: 3220684401:01:002:0093, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, припинивши право спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно. Також просить поділити спільне сумісне майно - автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», модель «211CDI», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN номер [NUMBER] , власником якого є [PERSON] шляхом стягнення з відповідача суми в розмірі 109 523,50 як компенсації половини вартості зазначеного автомобіля. Крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивачка та відповідач з 31 серпня 2013 року перебували у шлюбі, за цей час за спільні кошти ними було придбано таке майно: 29 квітня 2021 року житловий будинок по [ADDRESS] ; земельну ділянку з кадастровим номером 3220684401:01600260092 площею 0,1253 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій розташований вказаний будинок за тією ж адресою; земельну ділянку з кадастровим номером 32206844016016002:0093 площею 0,4023 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. Крім того, у 2019 році вони придбали автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», модель «211CDI», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN номер [NUMBER] , власником якого є [PERSON] . Однак сімейне життя сторін не склалося, і шлюб між ними розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києві від 8 червня 2022 року. Добровільної згоди щодо поділу спільно нажитого майна сторони не досягли, тому просить у судовому порядку поділити майно між [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги у частині поділу нерухомого майна визнає. Щодо позовних вимог у частині поділу автомобіля та стягнення із нього компенсації не визнав, вважає ці вимоги безпідставними, оскільки він постійно, починаючи з 25 березня 2022 року, проживає у ФРН на підставі реєстрації в органах міграційної служби Німеччини. Позивачка ж з 22 березня 2022 року користується автомобілем, тобто фактично володіє та розпоряджається ним на власний розсуд як співвласниця. Перед виїздом до Німеччини у червні 2023 року вона без його згоди передала автомобіль у користування третій особі, а саме [PERSON] , про що він дізнався із відповіді відділу №1 Бучанського РУ ГУ НП України в Київській області. 17 січня 2025 року він як власник автомобіля отримав нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «MERCEDES-BENZ», модель «211CDI». Так як саме позивачка понад три роки користується спірним автомобілем, передаючи його у користування третім особам, внаслідок чого транспортний засіб зазнав значних пошкоджень та зниження вартості, він погоджується на отримання від позивачки грошової компенсації за автомобіль у розмірі 109 523,50 грн., визначеної за результатами досудової експертизи та передачу автомобіля у повну власність позивачки. Представник позивачки адвокат Мильнікова О.М. подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому вказала, що оскільки відповідач позовні вимоги про поділ житлового будинку та земельних ділянок визнає, то позов у цій частині підлягає задоволенню. Стосовно компенсації коштів від вартості автомобіля зазначила, що наполягає на його поділі та стягненні компенсації з відповідача на користь позивачки. Спірним автомобілем Колесник В.В. не користується, так як проживає з дітьми на території Німеччини, про що позивачу відомо. Коли він 17 січня 2025 року отримав нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, то лише підтвердив той факт, що має бажання залишити авто у своїй власності. У 2022 році позивачка просила вирішити питання щодо вказаного автомобіля та переоформити його на неї, однак відповідач відмовив, залишив поломане авто їй, а сам виїхав за кордон, тому на даний час вона не бажає автомобіль залишати у своїй власності. Відповідач [PERSON] подав заперечення на відповідь на відзив, просив відхилити позовні вимоги позивачки в частині стягнення з нього компенсації за автомобіль, поділити його шляхом визнання права власності на авто за позивачкою [PERSON] та стягнення із неї на його користь грошової компенсації, припинити право спільної сумісної власності подружжя на зазначене майно. Заперечення обгрунтував тим, що всі документи на доступ до спірного автомобіля на даний момент перебувають саме у позивачки та її партнера [PERSON] , що зробило можливим проведення ними досудової експертизи та оцінки автомобіля в Україні. Твердження позивачки про те, що ніби то він має бажання залишити автомобіль собі не відповідає дійсності, адже він фактично позбавлений можливості користуватися автомобілем, не має ключів, доступу до інформації про його місцезнаходження, саме авто передано у користування третій особі без його на те згоди. Ухвалою судді Богуславського районного суду Київської області від 12 серпня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 5 листопада 2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] проти позову частково заперечував, просив позовні вимоги про поділ нерухомого майна задовольнити, в частині стягнення з нього грошової компенсації за автомобіль відмовити. Заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши письмові докази, які містяться у матеріалах справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав. Судом встановлено, сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 31 серпня 2013 року, зареєстрованому виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Від шлюбу мають спільних дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом`янського районного суду міста Києві від 8 червня 2022 року у справі №760/23594/21 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 10-13). Згідно витягу з Реєстру територіальної громади від 19 серпня 2022 року, [PERSON] зареєстрована з 19 серпня 2022 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). За офіційним підтвердженням реєстрації місця проживання від 30 липня 2024 року за адресою: [ADDRESS] зліва зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Відповідач [PERSON] за даними Єдиного державного демографічного реєстру зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 45). З витягу з Реєстру територіальної громади вбачається, що за вищевказаною адресою відповідач був зареєстрований у період з 03.02.2021-21.06.2023 (а.с. 49). Наразі відповідач постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , дата реєстрації 05.05.2025 (а.с.52-54). Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне майно: земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1253 га, кадастровий номер 3220684401:01:002:0092 та житловий будинок за цією ж адресою загальною площею 63,7 кв.м., житловою площею 13,8 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі -продажу нерухомого майна, укладеного 29 квітня 2021 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. Згідно п. 5.9 Договору покупець діє за згодою своєї дружини [PERSON] . Право власності на вказану земельну ділянку та житловий будинок підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 29 квітня 2021 року за № 254972034 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 29 квітня 2021 року № 254970501 (а.с.17-19). Відповідно до звіту про оцінку майна, наданого стороною позивачки та складеного 9 червня 2025 року, ринкова вартість житлового будинку садибного типу загальною площею 63,7 м.2 з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , без урахування земельної ділянки та ПДВ на дату оцінки (7червня 2025 року) складає 152 880,00 грн. (а.с. 24-25). Відповідно до звіту про оцінку майна, також наданого стороною позивачки та складеного 9 червня 2025 року, ринкова вартість земельної ділянки загальною площею 0,1253 га., кадастровий номер 3220684401:01:002:0092 за адресою: [ADDRESS] , без урахування ПДВ на дату оцінки (7червня 2025 року) складає 31 099,00 грн. (а.с. 26-27). Також згідно копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 квітня 2021 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю., сторонами придбано земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,4023 га., кадастровий номер 3220684401:01:002:0093. Згідно п. 21 Договору він укладений за згодою дружини [PERSON] . Право власності відповідача [PERSON] на вказану земельну ділянку також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим 29 квітня 2021 року за №254974659 (а.с.20-22). Відповідно до звіту про оцінку майна, наданого стороною позивачки та складеного 9 червня 2025 року, ринкова вартість земельної ділянки загальною площею 0,4023 га., кадастровий номер 3220684401:01:002:0093 за адресою: [ADDRESS] , без урахування ПДВ на дату оцінки (7 червня 2025 року) складає 22 127,00 грн. (а.с. 28-29). Крім того, судом встановлено, що [PERSON] є власником транспортного засобу марки «MERCEDES-BENZ», модель «211CDI», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN номер [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Дата реєстрації - 19 січня 2019 року (а.с. 23). Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 9 червня 2025 року, наданого суду стороною позивачки, ринкова вартість автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель «211CDI», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN номер [NUMBER] станом на момент проведення дослідження складає 219 047,00 грн. (а.с.30-41). Відповідач проти наданих представником позивачки оцінок не заперечував, власних доказів щодо оцінки спірного майна суду не надавав. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), Верховного Суду України у справі №6-843цс17 від 24.05.2017 року. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №161/14048/19, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс2) зауважила, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте в шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. За обставинами справи іншого майна, яке підлягало б поділу, сторони не мали. Велика Палата ВС вважала правильним висновок судів про те, що вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Крім того, ВП ВС констатувала, що внаслідок його виділення у власність відповідачеві і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Тому окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Також ВП ВС виснувала, що приписи частин 4, 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Вимога про стягнення такої компенсації не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам собою не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Відповідно до ст. ст. 81, 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність та взаємозв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Як встановлено у судовому засіданні, житловий будинок та земельні ділянки набуті сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, а відтак відповідно до статей 60,61,70 Сімейного кодексу України є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач у ході розгляду справи визнав позовні вимоги у частині поділу між ним та позивачкою житлового будинку та земельних ділянок, що не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, у зв`язку із чим відповідно до статті 206 ЦПК України суд приймає визнання позову відповідачем у цій частині та вважає за можливе позовні вимоги щодо поділу житлового будинку, господарських будівель та споруд, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1253 га, кадастровий номер: 3220684401:01:002:0092, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, і земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,4023 га, кадастровий номер: 3220684401:01:002:0093, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства задовольнити. Також судом встановлено, що спірний транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ», модель «211CDI», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN номер [NUMBER] був придбаний сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі та зареєстрований на ім`я відповідача [PERSON] 19 січня 2019 року, а відтак також є спільною сумісною власністю подружжя. Разом із тим, вирішуючи питання щодо поділу автомобіля шляхом стягнення грошової компенсації половини його вартості із відповідача на користь позивачки, суд враховує, що відповідач не надав згоди на виплату такої компенсації, позивачка наполягає на передачі транспортного засобу відповідачу із виплатою грошової компенсації у розмірі 109 523,50 грн. на її користь, тоді як відповідач, заперечуючи проти такого способу поділу, просить стягнути грошову компенсацію на свою користь, не виявляючи наміру отримати у власність автомобіль. Вирішуючи даний спір, суд вважає, що вирішальним у цій справі є встановлення факту, чи дійсно позивачка користувалася та володіла спірним автомобілем, починаючи з 25 березня 2022 року, коли відповідач став постійно проживати у ФРН на підставі реєстрації в органах міграційної служби Німеччини. Відповідач стверджує, що перед виїздом до Німеччини у червні 2023 року позивачка без його згоди передала автомобіль у користування третій особі, а саме [PERSON] , що підтверджується відповіддю відділу №1 Бучанського РУ ГУ НП України в Київській області. Окрім того, із висновку експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 09.06.2025 вбачається, що на дослідження експерту було надано автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», модель «211CDI», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN номер [NUMBER] . Експертиза проводилася згідно договору від 06.06.2025, укладеного з позивачкою [PERSON] . Дані факти свідчать про те, що дійсно спірний автомобіль перебував у користуванні позивачки, яка змогла надати його для огляду експерту, а оскільки вона постійно перебуває за межами України, то могла це зробити через довірену особу. В цій справі сторони фактично наполягають на стягненні грошової компенсації за половину вартості автомобіля на свою користь, залишивши при цьому автомобіль іншій стороні. При цьому не наводять достатніх аргументів, яким чином спірний автомобіль може бути переданий іншій стороні, коли і позивачка, і відповідач перебувають за межами України. Також позивачка на надала переконливих доказів, де саме на даний час знаходиться автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», модель «211CDI», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN номер [NUMBER] , та яким чином і хто саме надав автомобіль для огляду експерту, яким чином вона уклала договір із експертом, коли перебуває за кордоном. Додатки до висновку експерта не містять інформації про особу, яка надавала автомобіль для експертного дослідження. Наведене ставить під сумнів висновок експерта про оцінку автомобіля, що унеможливлює вирішення питання про стягнення грошової компенсації. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині поділу транспортного засобу шляхом стягнення грошової компенсації, у зв`язку із чим у цій частині у задоволенні позову відмовляє. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи, що позивачкою під час звернення до суду із позовною заявою було сплачено 2 160,80 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією від 11.06.2025, позовні вимоги суд задовольнив частково, то із відповідача на її користь підлягає стягненню 1620,60 гривень судового збору пропорційно розміру задоволених заявлених вимог. З урахуванням викладеного та

Outcome: partial