Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-15 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису терміном на 6 місяців відносно [PERSON] із встановленням таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника: заборонити наближатись на відстань менше 200 м до місця реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити наближатись на відстань менше 200 м до місця проживання потерпілих осіб [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити наближатись на відстань менше 200 м до місця роботи та навчання потерпілих осіб за адресою: [ADDRESS] ; заборонити особисто чи через третіх осіб розшукувати потерпілих, якщо вони за власним бажанням перебувають у місці невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватись з ними; заборонити вести листування, телефонні переговори з потерпілими або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто чи через третіх осіб. В обґрунтування вимог заявник вказала, що протягом 10 років спільно проживала разом з [PERSON] . [INFO] у них народився син [PERSON] . Спільне життя між ними не склалось. [PERSON] постійно вчиняв сварки, конфлікти, ображав її, вдома, на вулиці, застосовував до неї фізичне насильство, свідком яких був син [PERSON] . [PERSON] двічі виганяв їх з квартири. У вересні 2025 року вона разом з сином переїхали проживати до її батьків в с.Костянтинівка та вона звернулась до суду із позовом про визначення місця проживання сина разом з нею. З того часу, [PERSON] кожного дня вчиняє щодо неї домашнє насильство, ображає, принижує, погрожує забрати сина. Така негативна поведінка [PERSON] негативно впливає на її та сина психоемоційний стан. Батько щодня приходить до школи, де навчається їх син та вчиняє скандали із вживанням ненормативної лексики, принижує її у присутності педагогів, батьків, силою забирає сина зі школи. 01 січня 2026 року [PERSON] вчинив щодо неї у присутності сина домашнє насильство, що погіршило її самопочуття. За даним фактом відносно [PERSON] складено протоколи про вчинення домашнього насильств та винесено термінові забороні приписи. Посилаючись на наведене та те, що [PERSON] тривалий час чинить щодо неї домашнє насильство психологічного та фізичного характеру у присутності дитини, з метою забезпечення їх захисту від подальшого домашнього насильства зі сторони [PERSON] , просила задовольнити заяву. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 січня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні заявник та її адвокат Черничинець С.П. заяву підтримали та просили задовольнити, з підстав викладених у ній. [PERSON] пояснила, що протягом тривалого часу спільного проживання, [PERSON] чинив щодо неї домашнє насильство, погрожував, принижував та ображав її, не давав коштів, забороняв влаштуватись на роботу. Постійні конфлікти та приниження стали причиною залишення нею разом із сином місця їх спільного проживання. [PERSON] та його адвокат Молень Р.Б. заперечили щодо задоволення заяви. [PERSON] заперечив факти викладені у заяві та протоколах про адміністративне правопорушення від 01.01.2026 року. Вважає, що належним чином виконує свої батьківські обов`язки щодо виховання та утримання сина, любить його та бажає бачитись із ним. Однак, заявник чинить йому у цьому перешкоди, не надає можливості бачитись із сином, не відповідає на телефонні дзвінки, у зв`язку з чим між ними виникають конфлікти. На даний час він звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом про скасування термінових заборонних приписів, оскільки будь-якого насильства щодо сина та заявника не вчиняв. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні заяви. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03 лютого 2022 року. Згідно довідки Тернопільської початкової школи №3 Тернопільської міської ради за № 55 від 16.09.2025 року встановлено, що син [PERSON] є учнем 1 класу Тернопільської початкової школи №3. Мати [PERSON] завжди приводить сина в школу, забирає його, дитина готова до уроків, мати відвідує батьківські збори, спілкується із педагогами, цікавиться розвитком та успішністю дитини. Згідно листа-відповіді Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 07 січня 2026 року встановлено, що 01 січня 2026 року о 13 год 23 хв на спеціальну лінію 102 надійшло повідомлення про те, що за адресою [ADDRESS] вчиняється домашнє насильство. Працівники поліції прибувши на місце події виявили [PERSON] , яка повідомила, що [PERSON] вчиняє щодо неї домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, у присутності малолітнього сина [PERSON] . Як слідує із протоколів про адміністративне правопорушення серії ВАД №744143 від 01.01.2026 року та серії ВАД № 744144 від 01.01.2026 року, 01 січня 2026 року щодо [PERSON] складено протоколи про вчинення домашнього насильства за ч. 1 та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП відносно [PERSON] у присутності малолітнього сина [PERSON] . Як слідує із фабули протоколу, 01 січня 2026 року 13 год 20 хв [PERSON] в [ADDRESS] вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно колишньої співмешканки [PERSON] , а саме словесно ображав її, принижував, погрожував та наніс стусана рукою по голові, чим завдав школи її здоров`ю. Вказані дії [PERSON] вчинив у присутності малолітнього сина [PERSON] . Потерпілими зазначено [PERSON] та [PERSON] , свідок [PERSON] . Цього ж дня працівниками поліції відносно [PERSON] винесено термінові заборонні приписи щодо потерпілих [PERSON] та [PERSON] встановлено заборону в будь-який спосіб контактувати із потерпілими 3 доби з 14 год 45 хв 01 січня 2026 року до 14 го 45 хв 04 січня 2026 року. З карти виїзду швидкої допомоги КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ТОР №215 від 01.01.2026 року встановлено, що 01 січня 2026 року здійснено виклик швидкої допомоги по [ADDRESS] , проблеми із серцем. Проведено огляд [PERSON] , скарги тремор кінцівок, неспокій, запаморочення. Попередній діагноз: гіпертонічна хвороба 1 ст., надано медичну допомогу. Згідно витягу з реєстру територіальної громади, наданого Великобірківською сільською радою від 10.09.2025 року слідує, що з 10 вересня 2025 року зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS] . 17 жовтня 2025 року суддею Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Із досліджених у судовому засіданні відеозаписів на флеш-носії встановлено, що на останніх зафіксовано спільний відпочинок батька із сином [PERSON] , який мав місце [INFO] , про що не заперечила [PERSON] . Між ними теплі та доброзичливі відносини. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є знайомою [PERSON] та разом працюють. У неї є донька 7 років, а тому вони інколи разом відпочивають із дітьми. Вказала, що знає [PERSON] як батька, лише з хорошої сторони та бачила, що [PERSON] любить його та бажає із ним зустрічатись, проводити час. [PERSON] не чула, щоб [PERSON] не хотів бути з тато чи спілкуватись із ним. Неодноразово була свідком як [PERSON] телефонував до [PERSON] , щоб побачитись із сином, проте остання не відповідала на дзвінки. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який є племінником [PERSON] та у квартирі якого мала місце подія 01 січня 2026 року, суду пояснив, що знає [PERSON] та [PERSON] з позитивної сторони. Разом зустрічались, проводили час. Лише у грудні 2025 року йому стало відомо, що вони разом не проживають. 01.01.2026 року до нього, за місцем його проживання по [ADDRESS] прийшла [PERSON] разом з сином [PERSON] засівати. Згодом вони вийшли з квартири, проте вже за кілька хвилин повернулись разом з [PERSON] . При цьому, [PERSON] та [PERSON] плакали. [PERSON] стояв у дверях, а [PERSON] просила випустити їх. [PERSON] заперечував, посилаючись на те, що мати перешкоджає йому у побаченнях із сином. Згодом [PERSON] викликала поліцію, стан її самопочуття погіршувався, почався тремор кінцівок, а тому він викликав швидку медичну допомогу. Зазначив, що не чув та не бачив, щоб [PERSON] ображав, принижував чи завдавав стусанів [PERSON] . Суд, розглянувши справу, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що заява підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону передбачено, що кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», однією із засад запобігання та протидії домашньому насильству є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. В силу вимог ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкуватися з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно з вимогами ч. 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитися за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників й умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Суд під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановити, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в Постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2010 року у справі № 753/8626/19, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до вимог ч. 4 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з вимогами частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом установлено та підтверджено наявними у справі доказами, що [PERSON] та [PERSON] є особами, які спільно проживали як сім`я, мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . На даний час проживають окремо. [PERSON] разом з сином проживають без реєстрації по [ADDRESS] . [PERSON] проживає окремо. Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, [PERSON] указувала, що [PERSON] протягом тривалого часу вчиняє щодо неї фізичне, психологічне та економічне насильство, що і стало причиною їх окремого проживання з вересня 2025 року. 01 січня 2026 року між [PERSON] та [PERSON] мав місце конфлікт, за наслідками якого працівником поліції винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника [PERSON] та складено протоколи щодо вчинення ним домашнього насильства відносно [PERSON] в присутності дитини. Такі обставини встановлені судом на підставі пояснень учасників справи, показів свідків, допитаних у судовому засіданні, письмових доказів, долучених заявником до заяви, таких як протоколи про вчинення адміністративного правопорушення, термінові заборонні приписи, карта виїзду швидкої медичної допомоги. Враховуючи усі надані заявником докази, з огляду на встановлені судом обставини, суд, приходить до висновку, що наявні обґрунтовані ризики вчинення заінтересованою особою домашнього насильства щодо заявника, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви та необхідність видачі обмежувального припису відносно заінтересованої особи [PERSON] , шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, зокрема, встановлених частини 2 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» щодо потерпілої [PERSON] строком на 1 місяць. Сам по собі факт відсутності притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства та оскарження термінових заборонних приписів не спростовує вищенаведених висновків суду та не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника. Терміновий заборонний припис стосовно кривдника є одним із спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, передбаченим пунктом 1 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною першою статті 25 зазначеного Закону встановлено, що терміновий заборонний припис виноситься кривднику уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України у разі існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи з метою негайного припинення домашнього насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення. В терміновому заборонному приписі стосовно кривдника 01 січня 2026 року вказано, що такий винесений працівником поліції стосовно [PERSON] у зв`язку із вчиненням останнім домашнього насильства психологічного та фізичного характеру щодо постраждалої особи [PERSON] . Щодо встановлення певних обмежень прав [PERSON] відносно сина, слід зазначити наступне. У разі, коли особа, звертаючись до суду з відповідною заявою, вважає, що батько стосовно дітеи? є кривдником, то вона повинна довести такі обставини, оскільки необґрунтоване обмеження одного з батьків у реалізаціі? своі?х прав відносно дітеи? у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків не може бути визнане як законним, так і справедливим (постанова Верховного Суду від 09 червня 2022 року, справа № 216/4309/21). Аналізуючи надані суду матеріали в їх сукупності, суд вважає, що заявником не доведено належними та достатніми доказами той факт, що [PERSON] є кривдником щодо сина, а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо останнього обмежувального припису. Навпаки, надані суду докази, а саме відеоматеріали, покази свідків свідчать про те, що батько приймає участь у вихованні сина, бажає з ним спілкуватись, проводить час, між ними склались теплі та доброзичливі відносини сина та батька, [PERSON] виявляє бажання зустрічатись із батьком, що не заперечила в судовому засідання [PERSON] . Враховуючи вищенаведенні вимоги закону та встановленні обставини справи, те, що у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження фактів вчинення батьком психологічного насильства щодо сина, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні заяви у цій частині. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві, захисту прав постраждалої [PERSON] , суд вважає, що заява підлягає до часткового задоволення шляхом видання обмежувального припису стосовно [PERSON] у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав, а саме: заборонити наближатися до місця проживання [PERSON] на відстань менше 200 метрів за адресою: [ADDRESS] ; заборонити наближатись на відстань менше 200 м до місця реєстрації [PERSON] за адресою : [ADDRESS] ; заборонити наближатись на відстань менше 200 м до місця роботи [PERSON] за адресою [ADDRESS] ; заборонити особисто та через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який інший спосіб спілкуватися з нею; заборонити вести з [PERSON] листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб, строком на один місяць. Суд вважає, що вказані тимчасові обмеження прав [PERSON] щодо потерпілої [PERSON] строком на 1 місяць є виправданими та доречними, відповідають меті їх застосування, та забезпечать дієвий та ефективний захист заявниці від кривдника. Оцінивши надані докази, з урахуванням оцінки ризиків, суд вважає, що саме такий строк дії обмежувального припису (один місяць) є пропорційним та необхідним, у тому числі для запобігання подальшого розвитку конфлікту, захисту здоров`я особи . Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial