Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

У жовтні 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визначити йому додатковий строк тривалістю тридцять днів з дня набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті його дружини [PERSON] , яка померла [INFO] . Як зазначає позивач, після смерті дружини відкрилася спадщина, до складу якої входить, зокрема, земельна ділянка, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Дзюньківського старостинського округу Погребищенської ТГ Вінницького району Вінницької області. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, однак у встановлений ст.1270 ЦК України строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звернувся. Причиною пропуску строку, за словами позивача, стало погіршення стану здоров`я, що пов`язано зі смертю дружини. Позивач перебуває на диспансерному обліку в сімейного лікаря та проходив лікування, що підтверджується медичними довідками. Наразі позивач має намір реалізувати своє право на спадкування та просить суд визначити йому додатковий строк. У підготовче судове засідання позивач не з`явився, однак до суду подав письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність та задовольнити позовні вимоги. Представник Погребищенської міської ради в підготовче засідання не з`явився. Водночас до суду надійшла заява головного спеціаліста юриста відділу правового забезпечення [PERSON] , в якій він просить розгляд справи здійснити у відсутність представника відповідача, зазначаючи, що міська рада визнає позовні вимоги у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України, у зв`язку з чим в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, встановивши суть спірних правовідносин між сторонами, а також об`єктивно оцінивши надані докази, які мають значення для правильного вирішення справи, суд вважає, що визнання позову представником відповідача є таким, що не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, а тому підлягає прийняттю. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. В силу ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що [INFO] в м. Вінниця померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серія [NUMBER] , виданого 20.12.2024, актовий запис за № 3349 (а. с. 9). Факт шлюбних відносин між позивачем та спадкодавицею підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 02.06.1985 (а. с. 8). На момент смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 08.10.2024 № 2024/012157737 (а. с. 7). Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ЕМХ № 828443 та копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 738714, виданого 04.10.2011, земельна ділянка площею 3,0421 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Дзюньківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, на праві власності належить [PERSON] (а. с. 11, 12). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 11.09.2025 № 82503028 за вказаними параметрами запиту « [PERSON] , дата смерті [INFO] », у Спадковому реєстрі інформація відсутня (а. с. 13). Згідно з інформаційною довідкою з реєстру Вінницької міської територіальної громади від 09.01.2026 № 982 за відомостями Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради в реєстрі територіальної громади наявна інформація щодо реєстрації місця проживання 1 (однієї) повнолітньої особи [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись із позовом до суду, позивач зазначив, що не подав заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк, оскільки з жовтня 2024 року перебуває на диспансерному обліку у сімейного лікаря, та проходить лікування. На підтвердження цього до матеріалів справи долучено копію довідки сімейного лікаря [PERSON] від 11.09.2025 № 130. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, у тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Як роз`яснено в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування» № 7від 30 травня 2008 року особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Ураховуючи те, що позивач, будучи спадкоємцем за законом першої черги, був позбавлений можливості своєчасно звернутися до нотаріального органу із заявою про прийняття спадщини у зв`язку із тривалою хворобою, суд вважає причини пропуску цього строку поважними. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України це є підставою для визначення [PERSON] додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Крім того, за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто, Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Вжиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Отже, вирішуючи питання про визначення спадкоємцеві додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини, суд має враховувати принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі №681/203/17. В контексті встановлених обставин справи та беручи до уваги визнання позову представником Погребищенської міської ради, яка як орган місцевого самоврядування наділена повноваженнями розпоряджатися майном територіальної громади, до якої може перейти право власності на спадкове майно у разі визнання його судом відумерлою спадщиною після смерті [PERSON] , суд вважає, що визначення позивачу додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини є пропорційним засобом захисту його порушених прав.. При цьому суд зазначає, що, визнання позову представником відповідача не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи, що позивач у своїй заяві просить судові витрати залишити за собою, а також з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства, сплачений ним судовий збір не підлягає стягненню з відповідача на його користь.

Outcome: approved