Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

У вересні 2025 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, що розташований на земельній ділянці площею 1200 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 76.3 кв.м, житловою площею - 50,8 кв.м, до складу якого входять: житловий будинок літ. А-1, ганок літ. а., вбиральня літ. Б-1, літня кухня літ. б-1, погріб літ. Бп, гараж літ. В-1, сарай літ. І-1, замощення літ. І. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 березня 1979 року рішенням виконавчого комітету Володимирської селищної ради народних депутатів №27 [PERSON] було відведено земельну ділянку площею 1200 кв.м для будівництва індивідуального житлового будинку за адресою [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення 09 квітня 1979 року між позивачем та представником виконавчого комітету було укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності, який було посвідчено нотаріусом Першої Волноваської нотаріальної контори 24 травня 1979 року та зареєстровано в реєстрі за №949. Згідно з умовами договору позивач побудував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, право власності на які було зареєстровано у Волноваському бюро технічної інвентаризації 12 серпня 2002 року за реєстровим №1678. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації та запровадженням воєнного стану позивач був змушений переміститися до міста Кам`янське Дніпропетровської області, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Внаслідок бойових дій та тимчасової окупації селища Володимирівка об`єкт нерухомого майна було пошкоджено або знищено. Для реалізації права на отримання компенсації згідно із Законом України про компенсацію за пошкодження та знищення об`єктів нерухомого майна позивач звернувся до державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності. Проте рішенням державного реєстратора №77008999 від 04 лютого 2025 року у вчиненні реєстраційних дій було відмовлено через відсутність відомостей у Державному реєстрі речових прав та неможливість отримати підтвердження від БТІ, оскільки архіви залишилися на тимчасово окупованій території. Відповідно до відповіді Ольгинської селищної військової адміністрації від 19 червня 2025 року встановити відомості про реєстрацію права власності на паперових носіях наразі неможливо через окупацію міста Волноваха та відсутність евакуації архівних справ. Таким чином позивач позбавлений можливості підтвердити своє право власності у позасудовому порядку, що унеможливлює отримання компенсації для відновлення житла та розпорядження майном. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що право власності позивача було набуте правомірно, але не може бути належним чином підтверджене через обставини непереборної сили, виникла необхідність захисту інтересів позивача шляхом визнання права власності в судовому порядку. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, раніше позивачем надано до суду заяву, відповідно до якої просить розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, раніше представником було надано заяву, відповідно до якої просив розглянути справу без участі представника, позовні вимоги підтримує. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, 29 березня 1979 року рішенням виконавчого комітету Володимирської селищної ради народних депутатів №27 [PERSON] було відведено земельну ділянку площею 1200 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку за адресою [ADDRESS] (а.с. 20). На підставі вказаного рішення 09 квітня 1979 року між позивачем та представником виконавчого комітету було укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності, який було посвідчено нотаріусом Першої Волноваської нотаріальної контори 24 травня 1979 року та зареєстровано в реєстрі за №949 (а.с. 22-25). Згідно з умовами договору позивач побудував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , площею 1200 кв.м., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 27-33). На договорі про надання у користування земельної ділянки, укладеного між Волноваською районною радою та [PERSON] від 09 квітня 1979 року, наявний штамп БТІ (а.с. 25) відповідно до якого вказано, будинок [ADDRESS] . Рішенням державного реєстратора відмовлено в проведенні реєстраційних дій від 04 лютого 2025 року №77008999, оскільки під час розгляду заяви державним реєстратором було встановлено відсутність відомостей про зареєстровані права в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 1 частини другої зазначеної статті передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном згідно з положеннями частини першої статті 317 ЦК України. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 920/615/16, від 05 вересня 2019 року у справі N 907/310/18). Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі N 760/14438/15-ц. Отже, розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Тобто положення стаття 392 ЦК України спрямована на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція викладена у пункті 13 постанови Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі N 910/1016/17, пункті 12 постанови від 17 квітня 2018 року у справі N 914/1521/17). З огляду на викладене, ураховуючи надані суду докази, суд уважає за необхідне задовольнити позовні вимоги. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved