Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом та просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , стягувати з нього на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи від дня подання позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 28.08.2009 року вона перебувала в шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вироком Конотопського міськрайонного суду від 12.11.2014 року [PERSON] засуджено за скоєння тяжкого злочину відносно її матері. Рішенням Конотопського міськрайонного суду від 19.11.2018 року шлюб між ними розірвано, діти залишені на вихованні з нею. Фактично, після затримання колишнього чоловіка, тобто з 15.07.2014 року, відносини між ними припинились, з дітьми він з того часу не спілкується, хоча ніяких перешкод в цьому йому ніхто не чинив. Він самостійно та свідомо припинив будь-яке спілкування з ними. З того часу дітей фактично виховує вона сама, батько не приймає жодної участі у їх вихованні. Життям, розвитком та навчанням дітей батько взагалі не цікавиться та не показує, що бажає приймати участь у вихованні та розвитку дітей. Таким чином, батько не виконує своїх батьківських обов`язків. Ухиляння батька від виконання своїх обов`язків виражається у тому, що він взагалі не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дітьми, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу та життя. Увесь цей час вона виховує дітей сама, створює їм належні умови виховання, забезпечує навчання. Батько дітей не цікавиться здобутками дітей. Таким чином, батько свідомо нехтує своїми обов`язками. 22.09.2025 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Юшкевич Є.Ю. надіслала відзив на позовну заяву у якому зазначила, що відповідач ніколи не відмовлявся від своїх синів [PERSON] та [PERSON] , він завжди намагався з ними спілкуватися за можливості в умовах установи відбування покарання засобами телефонного зв`язку, в чому йому майже завжди перешкоджала позивач, але [PERSON] ніколи не ухилявся від виконання своїх обов`язків. Відповідач завжди любив і любить своїх синів, бажає спілкуватися з ними та брати участь у їхньому житті та розвитку, особливо на даному етапі життя важливо не розривати родинний зв`язок і будувати стосунки, засновані на сімейних цінностях. Вважають, що позивач у своїй позовній заяві не довела, у чому саме полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення їх батька по відношенню до них батьківських прав та не надала доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання його батьківських обов`язків відносно дітей. Орган опіки та піклування Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області, складаючи висновок № 180 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його дітей [PERSON] та [PERSON] від 26.06.2025 року, взагалі не спілкувався з відповідачем, не дослідив його ставлення до дітей та взагалі його думку щодо такої позовної заяви. Вважають висновок № 180 недостатньо обгрунтованим, оскільки у ньому не встановлено фактів, які б свідчили про те, що позбавлення відповідача батьківських прав є заходом впливу, який найкраще відповідає інтересам дітей. Вказаний висновок не містить відомостей про те, що [PERSON] був заслуханий органом опіки та піклування. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дітей, бажання налагодити зв`язок з синами та відновити родинні стосунки. Прохають відмовити у задоволенні позову (а. с. 57-61). Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Суслін Є.В., в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з обставин викладених в позовній заяві. Відповідач: [PERSON] та його представник - адвокат Юшкевич Є.Ю. в судовому засіданні проти позову заперечували з обставин викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області, як орган опіки та піклування Шеремет Я.О., в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Ухвалою судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області Галяна С.В. від 12.08.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 01.09.2025 року (а.с. 28). Протокольною ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01.09.2025 року у зв`язку з заявою відповідача підготовче судове засідання відкладено на 22.09.2025 року (а.с. 49). Протокольною ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 22.09.2025 року у зв`язку з клопотанням відповідача підготовче судове засідання відкладено на 02.10.2025 року (а.с. 65-66). 02.10.2025 року справа в судове засідання не вносилася, у зв`язку з відсутністю електроенергії, підготовче судове засідання відкладено на 06.10.2025 року (а.с. 74). Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 06.10.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 19.11.2025 року (а.с. 83). Протокольною ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 19.11.2025 року у зв`язку з клопотанням представника позивача - адвоката Сусліна Є.В. судове засідання відкладено на 09.12.2025 року (а.с. 95). Протокольною ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09.12.2025 року у зв`язку з клопотанням представника відповідача - адвоката Юшкевич Є.Ю. судове засідання відкладено на 12.01.2026 року (а.с. 113). Вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та його представника, представника органу опіки та піклування, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 81 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що сторони є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 3, 4). Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5, 6, 8, 25). Рішенням Конотопського міськрайонного суду від 19.11.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, діти [PERSON] та [PERSON] залишені проживати з [PERSON] (а.с. 7). Згідно довідки від 23.06.2025 року № 01-23/73 Чорноплатівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів імені Миколи Новомирського Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області [PERSON] не приймає ніякої участі у вихованні дітей [PERSON] та [PERSON] . З класним керівником та вчителями про дітей не спілкується, в тому числі в телефонному режимі, дітей до закладу освіти не приводить та не забирає додому (а.с. 9). Згідно характеристик [PERSON] та [PERSON] наданих Чорноплатівським закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів імені Миколи Новомирського Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області від 23.06.2025 року, вихованням [PERSON] займається його мати [PERSON] та її чоловік [PERSON] , мати регулярно цікавиться успішністю дітей та відвідує батьківські збори, приділяє велику увагу навчанню дітей, а батько [PERSON] жодного разу не цікавився навчанням і вихованням своїх дітей (а.с. 10, 11). Вироком Конотопського міськрайонного суду від 12.11.2014 року [PERSON] визнано винним за ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання 13 років позбавлення волі (а.с. 17-19). [PERSON] відбуває покарання в Державній установі «Сумська виправна колонія (№ 116) з 25.12.2017 року. Початок строку 15.07 2014 року, кінець строку 23.12.2026 року (а.с. 23). Згідно висновку органу опіки та піклування Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області, в інтересах малолітніх дітей доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що становить загрозу фізичного та психологічного стану малолітніх дітей (а.с. 13-16). Згідно довідок про результати психологічного обстеження дітей [PERSON] та [PERSON] емоційний контакт між дітьми та біологічним батьком не сформований, біологічний батько не відіграє ролі значущої особи у житті дитини, функції батьківської фігури, з погляду емоційно-психологічної взаємодії, виконує чоловік матері, з яким діти мають сформований стабільний позитивний емоційний зв`язок (а.с. 107, 108). Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні, пояснили, що вона є вчителем початкових класів [PERSON] і навчала [PERSON] з 1-го по 4-й клас, з батьком вона не спілкувалася, дитиною він не цікавився. Свідок [PERSON] - батько позивачки, допитаний в судовому засіданні, пояснив, що з батьком діти не спілкуються, батьком свого біологічного батька вони не називають, допомоги він не надає. Свідок [PERSON] - мати відповідача, допитана в судовому засіданні, пояснила, що відповідач дітей обожнює, сумує за ними, завжди запитує про дітей. Вона розповідає про дітей, коли телефонує сину. Останній раз діти були у неї минулого року влітку. До того були кожні канікули, кожного року. Свідок [PERSON] - сестра відповідача, допитана в судовому засіданні, пояснили, що відповідач любить своїх дітей, кожного разу питає про них, вона скидає йому їх фото. З дітьми він завжди хоче спілкуватись. Свідок [PERSON] - батько відповідача, допитаний в судовому засіданні, пояснив, що відповідач дітей обожнює, сумує за ними, завжди запитує про дітей. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, про які повідомили свідки. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання підтверджуються і доповнюються іншими зібраними по справі доказами. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України від 2002 року сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. У статтях 151 та 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на «особисте виховання» малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157). Подібні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 11, 12, 14, 15 та 15-1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року. У відповідних положеннях Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено: Стаття 3: «1. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 2. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів». Стаття 5: «Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються». Стаття 9: «1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім зацікавленим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини». Стаття 20: «1. Дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. 2. Держави-учасниці відповідно до своїх національних законів забезпечують зміну догляду за дитиною. 3. Такий догляд може включати, зокрема, передачу на виховання, «кафала» за ісламським правом, усиновлення або, за необхідності, направлення до відповідних установ по догляду за дітьми. Під час розгляду варіантів зміни необхідно належним чином враховувати бажаність наступництва виховання дитини, її етнічне походження, релігійну і культурну належність і рідну мову.». Згідно положень п. 2 ч. 4 ст. 164 Сімейного кодексу України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. При вирішенні спору про позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини, суд виходить не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дитини, умов її нормального виховання, бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, вік дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки та є способом захисту прав та інтересів дитини, а тому питання про застосування такого заходу впливу до батьків нерозривно пов`язане з питанням захисту прав та інтересів дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. (Зазначена позиція викладена в постанові ВС/КЦС справа № 753/2025/19 від 06.05.2020 р.) Крім того, суд враховує, що згідно статей 9, 8 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, № 780-Х11, батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Виходячи з обставин справи суд зазначає, що на даний момент [PERSON] відбуває покарання та не може негативно впливати на дітей. Як встановлено судом [PERSON] цікавиться життям дітей. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дітей є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дітей, перебування у місцях позбавлення волі, тощо. Суд вважає, що відповідач має намір стати на шлях виправлення. Оскільки відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, прагне брати участь у вихованні дітей, суд приходить до висновку, що на переконання суду позбавлення його батьківських прав є передчасним і таким, що суперечить інтересам дітей. На даний час, достатнім заходом буде попередження про необхідність змінити ставлення до життя та виховання дітей. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітніх синів не забезпечуватиме інтересів самих дітей, оскільки позивач не довела, та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення батька по відношенню до дітей батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дітей. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Доходячи такого висновку, суд бере до уваги: факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав, що свідчить про інтерес батька до дітей. Суд зауважує, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанова КЦС ВС від 2 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19). Натомість жодних доказів того, що відносно [PERSON] застосовувалися будь - які засоби попередження або впливу щодо невиконання ним своїх батьківських обов`язків з боку органів внутрішніх справ (притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків), чи з боку органів опіки та піклування (надання доказів коли саме були проведені бесіди з відповідачем з приводу необхідності належного виконання останнім батьківських обов`язків) позивачем не надано. Висновок органу опіки та піклування Попівської сільської ради № 180 від 26.06.2025 року щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] не є обов`язковим для суду (частини п`ять, шість статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як ЄСПЛ зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)». У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання (див. рішення у справі К. і Т., зазначене вище, п. 173). Не може також бути виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв`язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім`ї (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року). Ухвалюючи це судове рішення, суд керується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням «Серявін та інші проти України», та пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень. Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Положеннями пункту 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів передбачено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначене, дослідивши фактичні обставини та питання права, які лежать в основі спору у цій справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітніх синів не забезпечуватиме інтересів самих дітей, оскільки позивач не довела, та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення батька по відношенню до дітей батьківських прав. На підставі вищевикладеного, враховуючи насамперед інтереси дітей, суд вважає що в задоволенні позову в цій частині потрібно відмовити. Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку . Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Суд враховує, що відповідачем не надано суду доказів перебування на його утриманні інших дітей, батьків чи інших осіб, не надано доказів стану здоров`я, який би перешкоджав відповідачу виконувати свої обов`язки по утриманню дітей. Суд вважає, що позивач довела, що батько неповнолітніх дітей зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на дітей. Відповідач має працездатний вік, задовільний стан здоров,я, працює та кожного місяця отримує заробітну плату (а.с.42), судом зроблено висновок, що аліменти повинні з відповідача стягуватись не у твердій грошовій сумі, а у частці від всіх видів доходу. Суд вважає, що розмір аліментів позивач обґрунтувала, тому суд прийшов до висновку що розмір аліментів повинен становити в даному випадку у розмірі 1/3 частини від всіх видів доходів відповідача. Таким чином стягненню з відповідача на користь позивача підлягають аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 серпня 2025 року і до досягнення дітьми повноліття При цьому, суд зазначає, що позивач не позбавлена права звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дитину в разі зміни матеріального стану відповідача, а відповідач, в разі наявності підстав, має право звернулись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Outcome: partial