Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

[PERSON] , діючи в особі представника адвокат Литвин О.П. звернувся в суд із заявою про встановлення факту батьківства, заінтересовані особи: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), Виконавчий комітет Черкаської міської ради як орган опіки та піклування. Заяву обгрунтовує тим, що він є батьком малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проте, у актових записах інформація про це не вказана. Відомості про батька у актових записах про народження дітей внесені відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, тобто, запис про батька дітей у Книзі реєстрації народжень було вчинено за прізвищем та громадянством матері - [PERSON] , а ім`я та по батькові батька дітей записано за її вказівкою - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (Серії [NUMBER] , Серії [NUMBER] ) та Витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст 135 СК України №00053333603, №00053334419 від 29 серпня 2025 року. На момент народження дітей та в подальшому він перебував у фактичних шлюбних відносинах з матір`ю дітей - [PERSON] , [INFO] . Вони спільно проживали, вели спільне господарство, він забезпечував матеріальне утримання матері дітей та самих дітей та брав активну участь у їх вихованні. [INFO] [PERSON] померла, про що було складено відповідний актовий запис № 12661. У зв`язку зі смертю матері дітей наразі відсутня можливість у позасудовому порядку внесення відомостей про батька дітей у актові записи про їх народження. Встановлення факту батьківства є необхідним для подальшої державної реєстрації батьківства, оформлення відповідних документів, а також реалізації заявником своїх батьківських прав і виконання обов`язків щодо дітей. Оскільки відомості про батька в державному реєстрі актів цивільного стану громадян та у свідоцтвах про народження дітей, записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, а отримання добровільної згоди матері на визнання батьківства заявником є неможливим, у зв`язку зі смертю останньої, заявник змушений звернутися до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту батьківства. Просить суд встановити факт батьківства [PERSON] , [INFO] , щодо малолітніх дітей: [PERSON] , який народився [INFO] в м. Черкаси, про що 08 червня 2023 року складено актовий запис №761, згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) та [PERSON] , який народився [INFO] в м. Черкаси, про що 15 вересня 2021 року складено відповідний актовий запис №1396, згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). Внести зміни до актових записів про народження малолітніх: [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 761 від 08 червня 2023 року, складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), зазначивши відомості про батька: [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , УНЗР 19990426-04295, громадянин України; та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 1396 від 15 вересня 2021 року, складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), зазначивши відомості про батька: [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , УНЗР 19990426-04295, громадянин України. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.01.2025 року відкрите окреме провадження у справі з викликом сторін. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.11.2025 року до участі у розгляді справи як заінтересовану особу було залучено [INFO] та [PERSON] . В судовому засіданні заявник та його представник заяву підтримали, просили її задовольнити. Представник виконавчого комітету Черкаської міської ради як органу опіки та піклування при розгляді справи поклався на розсуд суду. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заяви. Представник [INFO] в судове засідання не з`явився. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання заявника з 29.09.2025 року є [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади №2025/014236995 від 29.09.2025 року. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видане 15.09.2021 року, [PERSON] народився [INFO] , про що був складений відповідний актовий запис № 1396 від 15.09.2021 року. Його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст. 135 СК України (№ 00053334419 від 29.08.2025 року), відомості про батька [PERSON] записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видане 08.06.2023 року, [PERSON] народився [INFO] , про що був складений відповідний актовий запис № 761 від 08.06.2023 року. Його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст. 135 СК України (№ 00053333603 від 29.08.2025 року), відомості про батька [PERSON] записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Так, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою ( ч. 1 ст. 135 СК України). Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» встановлено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалася матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народження, вчинено відповідно до ч. 1ст. 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у ч. 3 ст. 128 цього Кодексу. Відповідно до ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив судам, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема частини другої статті 128 цього Кодексу, на підставі будь-яких фактичних доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. В постанові КЦС Верховного Суд від 20.09.2024 у справі № 183/2690/21 вказано, що рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). /рішення /. У постанові Верховного Суду від 16.05.2018 р. у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що СК України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, до заяви заявником додано акт опитування сусідів від 29.09.2025 року, в якому зазначено, що у квартирі [ADDRESS] проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] -до [INFO] (дата смерті). Разом з тим, вказаний акт жодним чином не підтверджує факт батьківства [PERSON] стосовно малолітніх [PERSON] , [PERSON] , а лише констатує проживання певних осіб у помешканні. Фотокартки, додані до позовної заяви також не можуть бути належними доказами, оскільки з фотокарток не можливо встановити факт батьківства певної особи. Додані до позовної заяви пояснення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не можуть прийняті судом до уваги як належний доказ, оскільки доказами, в розумінні ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Вказані особи не були попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів та відмову від дачі показань та приведенні судом до присяги (ст. 230 ЦПК України). Суд звертає увагу про те, що в судовому засіданні представник заявника відмовилася від клопотання про допит в судовому засіданні свідків, посилаючись на те, що 30.12.2025 року нею до суду були подані висновки про біологічне батьківство № MGU2825 від 21.11.2025 року № MGU2861 від 05.12.2025 року Як вбачається з висновку про біологічне батьківство № MGU2825 від 21.11.2025 року, який складений ТОВ «Генкод діагностик», біологічне батьківство донора зразка маркованого « [PERSON] » щодо донора зразка маркованого « [PERSON] » не може бути виключено Вважаючи апріорну ймовірність авункулярної спорідненості рівної 50% ймовірність такої спорідненості в цьому випадку становить 99,9999999999%. Як вбачається з висновку про біологічне батьківство № MGU2861 від 05.12.2025 року, який складений ТОВ «Генкод діагностик», біологічне батьківство донора зразка маркованого « [PERSON] » щодо донора зразка маркованого « [PERSON] » не може бути виключено Вважаючи апріорну ймовірність авункулярної спорідненості рівної 50% ймовірність такої спорідненості в цьому випадку становить 99,9999999999%. Разом з цим, суд вважає вказані висновки неналежними доказами та не приймає їх до уваги, оскільки у вказаних висновках зазначено, що зразки ДНК при аналізі яких були отримані вищезгадані данні, не були взяті відповідно до встановленої юридичної процедури для надання результатів ДНК аналізу до судових інстанції. У зв`язку з цим результати проведених аналізів можуть не мати сили при судовому розгляді. Всі учасники дослідження розуміють та приймають до уваги той факт, що результати проведеного ДНК аналізу даються виключно для особистої інформації. Крім того, вказані висновки не містять інформації що вони що вони підготовлені для подачі до суду та не містять підпису експерта що він обізнаний про кримінальну відповідальність. Отже, питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Outcome: dismissed