Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» звернулось до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] , в якому просило стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором №00-10021254 в розмірі 23 286,40 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 17.10.2024 між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та [PERSON] був укладений кредитний договір №00-10021254, на підставі якого відповідачка отримала кредитні кошти в розмірі 8 000 грн. 16.04.2025 між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» був укладений договір факторингу №16042025-МК/ЮнітКапітал, відповідно до якого до позивача перейшло право грошової вимоги за кредитним договором №00-10021254 на загальну суму 27 286,40 грн., з яких: 9 600 грн. заборгованість по тілу кредиту; 13 686,40 грн. несплачені відсотки за користування кредитом; 4 000 грн. штрафні санкції згідно умов договору. Натомість в позовній заяві позивач просив стягнути суму заборгованості в розмірі 23 286,40 грн., яка складається з залишку заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.11.2025 матеріали цивільної справи передано за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси відповідно до ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 31 ЦПК України. 16.11.2025 відповідачкою подано відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що визнає позовні вимоги частково, а саме в межах суми боргу по тілу кредиту в розмірі 8 000 грн. У відзиві вказується про необґрунтованість включення позивачем до тіла кредиту суми комісії в розмірі 1 600 грн. Також відповідачка вказує про неспівмірність суми процентів відносно тіла кредиту, що суперечить принципам справедливості і добросовісності та вимогам ст. 1056-1 ЦК України. Посилаючись на те, що позивач набув право вимоги до відповідачки за ціною 1 200 грн., то в даному випадку справедливим і достатнім є стягнення з відповідачки на користь позивача лише заборгованості по тілу кредиту в розмірі 8 000 грн., що повністю перекриє витрати позивача. 05.12.2025 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 05.12.2025 за клопотанням сторони позивача судом постановлено ухвалу про витребування доказів, якою витребувано у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» інформацію щодо емітування на ім`я відповідачки платіжної картки № [NUMBER] , щодо зарахування на таку картку коштів в розмірі 8 000 грн. у період з 17.10.2024 по 22.10.2024, а також відомості про фінансовий номер телефону в анкетних даних відповідачки. 08.12.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказується, що загальний розмір заборгованості відповідачки, в тому числі і сума нарахованих процентів, розрахований та обчислений у відповідності до умов кредитного договору, які були погоджені відповідачкою з первісним кредитором. Акцентується увага на тому, що позивач не вимагає стягнення штрафних санкцій, а лише просить стягнути заборгованість за тілом кредиту в сумі 9 600 грн. та проценти за користування кредитом в сумі 13 686,40 грн. 09.12.2025 від відповідачки надійшли заперечення на відповідь на відзив. У такій заяві відповідачка вказує, що сума боргу по тілу кредиту складає 8 000 грн., оскільки саме таку суму кредитних коштів вона отримала від первісного кредитора. Акцентує увагу, що заявлена сума відсотків є завищеною, непропорційною та такою, що не підлягає стягненню. Зазначає, що всупереч вимог ст. 1082 ЦК України її не було повідомлено про зміну кредитора. Також відповідачка зазначила про неспівмірність розміру судових витрат позивача на правову допомогу із ціною позову та принципом розумності і просила зменшити їх розмір до 500 грн. 12.11.2025 від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких звертається увага на те, що відповідач неправильно трактує правову норму щодо підстав нарахування процентів за користування кредитом, тоді як позивач ґрунтовно довів характер їх нарахування. Додатково позивач зазначає, що за набуття права вимоги до відповідачки ним сплачено на користь первісного кредитора повну вартість ціни договору факторингу від 16.04.2025 в розмірі 1 887 500,25 грн., а твердження відповідачки про набуття відповідного права вимоги за ціною 1 200 грн. є безпідставним припущенням. 12.12.2025 від відповідачки надійшли заперечення на додаткові пояснення позивача, в яких вказується на необґрунтованості доводів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, а також звертається увага не невизначеності позовних вимог, оскільки позивач в заявах по суті вказує різну остаточну суму своїх позовних вимог. 15.12.2025 від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що предметом спору є сума заборгованості в розмірі 23 286,40 грн., з яких 9 600 грн. тіло кредиту, 13 686,40 грн. відсотки. На виконання ухвали суду про витребування доказів, 31.12.2025 від АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» надійшла витребувана судом інформація. В судове засіданні сторони не з`явилися та не повідомили про причини неявки. Натомість у заявах по суті справи (позовна заява та відзив) сторони заявляли клопотання про розгляд справи без їх участі, а відтак їх неявка не перешкоджає розгляду справи. 05.01.2026 суд перейшов до стадії ухвалення рішення у справі. Судове засідання з розгляду справи було призначене на 05.01.2026, проте у зв`язку з неявкою всіх учасників справи проголошення судового рішення не здійснювалось, внаслідок чого на підставі ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення у його вступній частині зазначено не дату судового засідання, на яку було призначено судовий розгляд (05.01.2026), а дату складання повного тексту рішення (14.01.2026), що відповідає правовій позиції, сформованою Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 05.09.2022 у справі №1519/2-5034/11. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 17.10.2024 між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) був укладений в електронній формі договір кредитної лінії №00-10021254 (далі Договір кредиту), відповідно до якого відповідачка отримала кредит в розмірі 8 000 грн. строком на 360 календарних днів, який зобов`язувалась повернути та сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом в порядку, передбаченим графіком платежів, але не пізніше 12.10.2025 (останній день строку кредитування) /а.с. 23-30/. У пункті 1.5 Договору кредиту сторони визначили, що стандартна процентна ставка складає 0,94% за кожен день користування кредитом. Додатково сторони погодили можливість застосування зниженої процентної ставки в розмірі 0,85% за перші 15 днів користування кредитом, якщо позичальник 01.11.2024 сплатить нараховані проценти за фактичний час користування кредитом. У п. 1.6 Договору кредиту сторони передбачили, що за надання кредиту позичальник сплачує кредитору одноразову комісію в розмірі 20% від суми кредиту, тобто 1 600 грн., яка сплачується в останній день строку кредитування. Пунктом 1.4 Договору передбачено, що позичальник зобов`язаний здійснювати оплату нарахованих процентів кожні 15 днів відповідно до графіку платежів. Аналогічні умови кредитування передбачені і у Паспорті споживчого кредиту /а.с. 29-30/. Після отримання кредиту відповідачка не здійснювала жодного платежу на виконання своїх кредитних зобов`язань. Відповідно до складеного ТОВ «МАКС КРЕДИТ» розрахунку, розмір заборгованості відповідачки за Договором кредиту станом на 16.04.2025 складав 23 286,40 грн. і складається з наступних сум: тіло кредиту 8 000 грн., проценти за користування кредитом 13 686,40 грн.; комісія за видачу кредиту 1 600 грн. /а.с. 40-41/. 16.04.2025 між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» (клієнт) та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» (фактор) укладено договір факторингу №116042025-МК/ЮнітКапітал, за умовами якого ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» набуло шляхом купівлі належні ТОВ «МАКС КРЕДИТ» права грошової вимоги до боржників, що визначені в реєстрах боржників (п. 2.1, 2.2 договору), в тому числі і права кредитора за Договором №00-10021254 /а.с. 17-20/. Згідно витягу з реєстру боржників від 16.04.2025 до позивача перейшло право вимоги за Договором №00-10021254 в розмірі суми заборгованості 23 286,40 грн. (заборгованість за тілом кредиту 9 600 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 13 686,40 грн.) /а.с. 50-51/. Оскільки дотепер відповідачем не виконане грошове зобов`язання за Договором кредиту, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування». При цьому згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та відповідачкою було укладено Договір кредиту в електронній формі. На підставі такого договору відповідачкою 17.10.2024 було отримано у кредит грошові кошти в сумі 8 000 грн., які вона зобов`язувалась повернути зі сплатою процентів за кожен день користування кредитними коштами в межах строку дії договору, але в порушення умов договору не зробила цього, внаслідок чого має не виконане грошове зобов`язання перед кредитором. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст. 1078 ЦК предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідачки, яке належить кредитору за Договором кредиту, обумовлено дійсністю договору факторингу №116042025-МК/ЮнітКапітал від 16.04.2025, на підставі якого право вимоги кредитора було відступлене на користь позивача. В даному випадку предметом позовних вимог є заборгованість, що обчислена первісним кредитором та складається із заборгованості за тілом кредиту, а також нарахованими первісним кредитором процентами за користування кредитом та комісією за видачу кредиту. Аналіз змісту наданого позивачем розрахунку свідчить, що заборгованість розрахована та обчислена первісним кредитором за період користування кредитом з 17.10.2024 по 16.04.2025 включно, тобто за 182 дні фактичного користування кредитом. При цьому, розмір процентів нараховувався за стандартною процентною ставкою 0,94% на день шляхом обчислення розміру процентів від залишку заборгованості по тілу кредиту в розмірі 8 000 грн. Зазначений розрахунок відповідає умовам Договору кредиту, оскільки здійснений у відповідності до положень, передбачених п.п. 1.5, 3.1-3.4, 6.4 Договору кредиту. За таких обставин станом на 16.04.2025 розмір заборгованості відповідачки складав наступні значення: тіло кредиту 8 000 грн.; проценти за користування кредитом 13 686,40 грн; комісія за надання кредиту 1 600 грн. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом принципу диспозитивності, закріпленому у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У постанові від 22.09.2021 у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, при вирішенні спору між сторонами суд обмежується змістом позовних вимог, які складають предмет позову, та надає оцінку обставинам спірних правовідносин в контексті аргументів сторін, якими вони обґрунтовують свою процесуальну позицію. В даному випадку предметом позовних вимог є стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 23 286,40 грн., з яких: 9 600 грн. заборгованість по тілу кредиту; 13 686,40 грн. несплачені відсотки за користування кредитом. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилався на те, що між відповідачкою та первісним кредитором був укладений кредитний договір на суму 9 600 грн. і внаслідок порушення відповідачкою своїх зобов`язань залишок заборгованості за тілом кредиту складає 9 600 грн. Відповідачка заперечила проти цього, посилаючись на те, що розмір кредиту складав 8 000 грн. і в цій частині вона визнає позовні вимоги, а вимог про стягнення з неї комісії за видачу кредиту в розмірі 1 600 грн. позивач не заявляв. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що на підставі Кредитного договору відповідачкою було отримано у кредит суму коштів в розмірі 8 000 грн. За умовами Кредитного договору внаслідок отримання кредитних коштів у відповідачки виникло також зобов`язання перед кредитором зі сплати комісії за видачу кредиту. В той же час зобов`язання зі сплати комісії не є тотожним зобов`язанню з повернення кредитних коштів і не є складовим елементом тіла кредиту, а є оплатою послуг кредитодавця. Позивач у своїх заявах по суті справи не заявляв вимог про стягнення з відповідачки комісії за видачу кредиту, як і не обґрунтовував розміру залишку заборгованості по тілу кредиту в розмірі 9 600 грн. тим, що до складу такої суми включено суму комісії, незважаючи на те, що відповідачка у своїх заявах по суті справи неодноразово звертала на це увагу. За таких обставин, враховуючи зміст позовних вимог, підстави позову та доводи на обґрунтування позовних вимог, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 9 600 грн. підлягають частковому задоволенню в межах суми 8 000 грн., оскільки саме така сума є тілом кредиту, а вимог про стягнення комісії за видачу кредитних коштів позивач не заявляв. Стосовно доводів відповідача щодо невідповідності розміру нарахованих процентів засадам добросовісності та розумності, оскільки їх розмір неспівмірний з розміром тіла кредиту, то суд зауважує наступне. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (п. 3, 6 ст. 3 ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК зміст принципу свободи договору передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тлумачення як статті 3 ЦК загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК, свідчить, що принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки (постанова Верховного Суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17). Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17 вказав, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Питання щодо розміру процентної ставки за договорами споживчого кредитування врегульовані положеннями Закону №1734. З набуттям чинності таким законом, положення Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону №1734. Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону №1734 максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%. Статтею 21 Закону №1734 передбачені особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит, якими передбачено обмеження обсягу відповідальності споживача перед кредитором в частині платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит. Натомість будь-яких обмежень щодо співрозмірності процентів за користування кредитом із сумою кредиту в закону не передбачено. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що укладаючи Договір кредиту відповідачка погодила умови кредитування в тій частині, що реальна річна процентна ставка за стандартною процентною ставкою за весь строк користування кредитом (360 днів) складає 2442,38%, що складає загальну вартість кредиту (тіло та відсотки) в сумі 36 672 грн. Відповідні умови наявні у тексті Договору кредиту, у Паспорті споживчого кредиту та у Графіку платежів. Відповідно до графіку платежів відповідачка погодила зобов`язання зі сплати відсотків за весь період строку дії Договору кредиту (з 17.10.2024 по 12.10.2025) на загальну суму 25 364 грн. Натомість відповідачка взагалі не здійснювала ніяких платежів на виконання своїх кредитних зобов`язань. Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 у справі №559/1605/18 зазначив, що тлумачення статті 627 ЦК свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладенні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно. Отже, стверджувати про те, що умови договору щодо оплати відсотків за кредитом є несправедливими підстав немає, так як позичальник самостійно погодився на відповідну відсоткову ставку та сам вирішив не повертати позичені кошти протягом тривалого часу виходячи із власних життєвих пріоритетів, що й обумовило тривалий строк нарахування відповідної заборгованості та її розмір. В даному випадку предметом позовних вимог є сума процентів, що нараховані за період користування кредитом з 17.10.2024 до 16.04.2025, тобто за 182 дні фактичного користування кредитом на загальну суму 13 686,40грн. При цьому розмір процентів нараховувався за стандартною процентною ставкою 0,94% на день шляхом обчислення розміру процентів від залишку заборгованості по тілу кредиту в розмірі 8 000 грн., що відповідає положенням п.п. 1.5, 3.1-3.4, 6.4 Договору кредиту. Отже фактично кредитор заявив вимогу про стягнення процентів, що нараховані в якості плати за фактичний період користування кредитними коштами, який є меншим від первинного погодженого сторонами строку кредитування. За таких обставин, необґрунтованими є доводи відповідачки щодо невідповідності засадам розумності та добросовісності розміру нарахованих їй до сплати за фактичний строк користування кредитом процентів в загальному розмірі 13 686,40 грн., оскільки первісно погоджуючись на сплату відповідних процентів в значно більшому розмірі (25 364 грн.), а на теперішній час стверджуючи, що сума таких процентів є явно завищеною порівняно з тілом кредиту, відповідачка поводиться суперечливо, а отже така позиція не відповідає засадам добросовісності. Таким чином, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачкою було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі кредиту. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачкою допущене порушення її зобов`язання в частині дотримання умов графіку здійснення платежів, внаслідок чого станом на 16.04.2025 за нею обліковується заборгованість перед кредитором за тілом кредиту та процентами за користування кредитом на загальну суму 21 686,40 грн., яка складається з наступних сум: тіло кредиту 8 000 грн.; проценти за користування кредитом 13 686,40грн. Отже позовні вимоги про стягнення з відповідачки грошових коштів в межах такої суми заборгованості є цілком обґрунтованими та правомірними, а відтак позов підлягає до часткового задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 3 028 грн. та оплати послуг правової допомоги. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 21 686,40 грн., що складає 93,1% від ціни позову (21 686,40 грн. / 23 286,40 грн. * 100%), а відтак на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідачки 2 819,07 грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (3 028 грн. / 100% * 93,1%). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимогу про компенсацію йому за рахунок відповідача витрат з оплати правової допомоги адвоката в сумі 7 000 грн. Відповідачка заперечувала щодо обґрунтованості таких вимог посилаючись на необґрунтованість таких вимог. Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Проте, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial