Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

18 грудня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» через свого представника Бачинського О.М., засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 41700,42 грн, судовий збір та 7000,00 грн витрат на правничу допомогу. На обґрунтування своїх вимог позивач вказує про те, що 29 вересня 2020 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено Договір №1097747 про надання кредиту, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 10000,00 грн на банківську картку строком на 30 днів до 29 жовтня 2020 року, зі сплатою процентів за стандартною процентною ставкою 1,90% в день від суми кредиту, та знижена процентна ставка 0,57% від суми кредиту за кожен день. В подальшому відповідач ініціював продовження користування кредитом, внаслідок чого Додатковим договором від 27.10.2020 року строк кредитом продовжено до 27.11.2020 року. У зв`язку з невиконанням узятих на себе зобов`язань перед первісним кредитором утворилась заборгованість в сумі 41700,42 грн, яку ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» за договором факторингу № 015-220221 від 22 лютого 2021 року відступило для ТОВ «СІРОКОИ ФІНАНС», яке на підставі договору факторингу № 20240821/1 від 21 серпня 2024 року відступило позивачу. Станом на день звернення до суду [PERSON] має заборгованість в сумі 41700,42 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача. Ухвалою Зарічненського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву. Копію цієї ухвали відповідачка [PERSON] отримала 27 грудня 2025 року в порядку п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, про що свідчить відмітка у поштовому повідомленні. Цією ухвалою відповідачу встановлений п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву, якого на час розгляду справи до суду не подано. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги слід задовольнити частково, виходячи з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, 29 вересня 2020 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено Договір №1097747 про надання кредиту, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 10000,00 грн на банківську картку строком на 30 днів до 29 жовтня 2020 року, зі сплатою процентів за стандартною процентною ставкою 1,90% в день від суми кредиту, та знижена процентна ставка 0,57% від суми кредиту за кожен день. (п. 1.4.1. Договору). В подальшому відповідач ініціював продовження користування кредитом, внаслідок чого Додатковим договором від 27.10.2020 року строк користування кредитом продовжено до 27.11.2020 року. Такі дії сторін повністю узгоджуються з вимогами ст. 6, 627 ЦК України та ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. 22 лютого 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» укладено договір факторингу № 015-220221, відповідно до якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», яке на підставі договору факторингу № 20240821/1 від 21 серпня 2024 року відступило позивачу належне йому право вимагати повернення 41700,42 грн, з яких 10000,00 грн тіло кредиту, 26500,00 грн проценти, та 5200,42 грн інфляційне збільшення. В матеріалах справи наявний Додатковий договір до Договору № 1097747, якими продовжено строк кредитування. Зокрема Додатковим договором від 27 жовтня 2020 року сторони продовжили строк кредитування на 30 днів до 27 листопада 2020 року. Відповідно до детального розрахунку, проведеного ТОВ ФК «Артеміда-Ф», станом на 16.12.2025 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором №1097747 складає: 41700,42 грн., з яких: 10000,00 грн. сума за тілом кредиту; 26500,00 грн. сума нарахованих процентів. Отже, враховуючи узгоджений сторонами строк кредитування 30 днів, та подальшу прологанцію договору ще на 30 днів, а також враховуючи відсутність належних та допустимих доказів щодо подальшої пролонгації строку дії кредитного договору, позовні вимоги про стягнення з [PERSON] відсотків за користування кредитними коштами підлягають частковому задоволенню в межах шістдесятиденниго строку дії кредитного договору. З огляду на викладене з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками в розмірі 11400,00 грн. за період з 23.09.2020 по 27.11.2020, виходячи з розрахунку: 10000 грн. (тіло кредиту) х 1,90% (на день) х 60 днів (строк позики) = 11400,00 грн. Відповідно до правової позиці Верховного Суду, висловленої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. На підтвердження цієї обставини представником позивача доданий детальний розрахунок, відповідно до якого сума інфляційного збільшення за період з 28.11.2020 по 23.02.2022, з врахуванням індексу інфляції, становить 5200,42 грн. Таким чином, з [PERSON] на користь ТОВ «Артеміда-Ф» слід стягнути заборгованість за договором в сумі 26600,42 грн., з яких: 10000,00 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту; 11400,00 грн. - сума заборгованості за відсотками, 5200,42 - інфляційні збільшення. Саме такий розмір заборгованості на переконання суду відповідає існуючій домовленості сторін. Доказів погашення указаної заборгованості ні позивачу ні жодному з попередніх кредиторів відповідачем не надано, а тому позов у такому розмірі слід задовольнити частково. Судовий збір слід розподілити за правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов майнового характеру задоволений на 63,79 % відтак з відповідача на користь позивача слід стягнути 1545,25 грн судового збору (2422,40 * 63,79% = 1545,25). Розподіляючи витрати на професійну правничу допомогу, суд враховує правила ч. 4 ст. 137 ЦПК України, згідно яких розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial