Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-12 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору процесуального керівника прокурора Харківської обласної прокуратури Касяненко Антоніни Іванівни про відшкодування моральної шкоди. Позов мотивований тим, що 30.01.2020 було розпочато кримінальне провадження № 4202000000000172 за ч.1 ст.364, ч.1 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382 КК України щодо неправомірних дій слідчого Котельникова Р.М. та прокурора Жорняка М.С. під час досудового розслідування у кримінальному провадженні 42013220090000136. Провадження тривало понад 50 місяців, неодноразово закривалося та відновлювалося. Постанови слідчих про закриття кримінального провадження неодноразово скасовувалися слідчими суддями як незаконні та необґрунтовані. Остаточне процесуальне рішення у кримінальному провадженні не ухвалене. Позивач вважає, що слідчими не проведено необхідних слідчих та процесуальних дій, не усунено недоліків, прямо зазначених в ухвалах слідчих суддів, повторно виносилися аналогічні постанови, які вже визнавалися судами незаконними, не розглядалися подані позивачем клопотання, не виконувалися ухвали слідчих суддів, які набрали законної сили. Позивач вважає, що прокурор як процесуальний керівник, не забезпечив належного процесуального нагляду, не припинив порушення розумних строків досудового розслідування, не забезпечив виконання ухвал слідчих суддів, не скасовував незаконні постанови слідчого, фактично самоусунувся від виконання повноважень, обмежившись формальною участю. Позивач стверджує, що досудове розслідування здійснювалося з порушенням вимог щодо розумних строків, тривалість провадження не була зумовлена його складністю, тривале провадження призвело до стану правової невизначеності. Вважає, що внаслідок вищезазначеного його права як заявника/потерпілого не були поновлені, він був змушений неодноразово звертатися до суду зі скаргами, зазнав моральних страждань, пов`язаних із тривалою невизначеністю, погіршився стан його здоров`я, а він є інвалідом ІІ групи, був позбавлений відчуття правової стабільності та ефективного доступу до правосуддя. У зв`язку з наведеним вважає, що держава в особі органів досудового розслідування та прокуратури допустила протиправну бездіяльність, така бездіяльність спричинила йому моральну шкоду, яка підлягає компенсації за рахунок Державного бюджету України. У зв`язку з цим просить стягнути 560 000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги за обставин, викладених в позові, просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вважає його необгрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення. Третя особа в судове засідання не з`явилась, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність, на підставі наявних у справі матеріалів. 14.05.2025 року до суду надійшов відзив від відповідача, в якому Харківська обласна прокуратура позов не визнає повністю та вважає заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Зокрема зазначає, що у справі відсутні спеціальні підстави для відшкодування шкоди державою, передбачені ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне застосування запобіжного заходу не мало місця незаконне затримання, арешт чи адміністративне стягнення, обвинувальний вирок відсутній, виправдувальний вирок не ухвалювався тощо. Отже, безумовна відповідальність держави у цьому випадку не настає. Прокуратура наголошує, що за відсутності підстав, передбачених ст. 1176 ЦК України, питання відшкодування шкоди можливе лише за загальними правилами, які вимагають доведення в сукупності таких елементів: протиправність рішень, дій або бездіяльності органу чи посадової особи, наявність моральної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, (у визначених законом випадках) вина заподіювача шкоди. На думку відповідача, жоден із цих елементів належними та допустимими доказами позивачем не доведений. Відповідач зазначає, що усі процесуальні рішення прокурорів у кримінальному провадженні приймались у межах наданих повноважень та відповідно до вимог КПК України, факти скасування окремих процесуальних рішень самі по собі не свідчать про їх незаконність, а є елементом механізму судового контролю, наявність процесуальних недоліків або тривалість розслідування не є автоматичною підставою для відшкодування моральної шкоди. Прокуратура підкреслює, що позивач неодноразово звертався зі скаргами до слідчих суддів, користувався процесуальними механізмами, передбаченими КПК України, у разі задоволення таких скарг отримував процесуальну компенсацію у вигляді судового контролю, що відповідно до практики Верховного Суду та ЄСПЛ є формою справедливої сатисфакції. Тому сам факт розгляду скарг і прийняття процесуальних рішень судами не може розцінюватися як завдання моральної шкоди. Також позивач не конкретизував, у чому саме полягає моральна шкода, не навів доказів реальних моральних чи фізичних страждань, не обґрунтував причинного зв`язку між діями/бездіяльністю прокурора та погіршенням стану здоров`я, не підтвердив розмір заявленої суми будь-якими доказами. Саме по собі незадоволення перебігом кримінального провадження або суб`єктивне сприйняття його тривалості не є підставою для компенсації моральної шкоди. Щодо обов`язку доказування, прокуратура посилається на ст. 81 ЦПК України та наголошує, що обов`язок доказування покладається на позивача, відповідач не зобов`язаний спростовувати обставини, які не доведені належними доказами, позивач не виконав обов`язку щодо належного мотивування позову. З урахуванням наведеного, прокуратура вважає, що відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, у задоволенні позову просять відмовити повністю. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено. 30.01.2020 було розпочато кримінальне провадження № 4202000000000172 за ч.1 ст.364, ч.1 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382 КК України щодо неправомірних дій слідчого Котельникова та прокурора Жорняка у кримінальному провадженні 42013220090000136 ( а.с.7). Постановою слідчого Першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Момот В.О. від 06.04.2020 року у кримінальному провадженні № 4202000000000172 від 28.01.2020 року відмовлено у визнанні [PERSON] потерпілим. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 01.06.2020 року скасовано постанову слідчого Першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Момот В.О. від 06.04.2020 року у кримінальному провадженні № 4202000000000172 від 28.01.2020 року про відмову у визнанні [PERSON] потерпілим, зобов`язано слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, який здійснює досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 4202000000000172 від 28.01.2020 року, розглянути заяву [PERSON] від 02.04.2020 року про визнання потерпілим з дотриманням вимог статті 55 КПК України (справа № 554/3511/20, провадження 1-кс/554/5686/2020). 06.06.2020 року [PERSON] повторно звернувся з клопотанням про визнання потерпілим у кримінальному провадженні № 4202000000000172 від 28.01.2020 року. 15.06.2020 постановою слідчого першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, [PERSON] відмовлено у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №42020000000000172 від 28.01.2020 [PERSON] 18.08.2020 ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави у справі №554/3511/2020 (Гольник Л.В.) скаргу [PERSON] на бездіяльність слідчого задоволено. Зобов`язано слідчого СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, який здійснює досудове розслідування кримінального провадження №42020000000000172 від 28.01.2020, розглянути клопотання [PERSON] від 06.06.2020 в порядку ст.220 КПК України про визнання потерпілим. 11.09.2020р. ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави скаргу [PERSON] було задоволено, скасовано постанову від 15.06.2020 р. про відмову у визнанні його потерпілим. 19.11.2020р. [PERSON] було вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.04.2019 скаргу [PERSON] задоволено, постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Харківської області від 20.02.2019 про закриття кримінального провадження № 42013220090000136 від 10.09.2013 скасовано. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15.07.2019 скаргу [PERSON] задоволено, постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Харківської області від 20.05.2019 про закриття кримінального провадження № 42013220090000136 від 10.09.2013 скасовано. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12.11.2019 скаргу [PERSON] задоволено, постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Харківської області від 29.08.2019 про закриття кримінального провадження № 42013220090000136 від 10.09.2013 скасовано. 17.03.2021 проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 4202000000000172 доручено слідчому начальнику другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Полтаві (з дислокацією у м. Харкові) старшому слідчому Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Полтаві. Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 03 вересня 2021 року відмовлено у задоволені скарги [PERSON] на постанову слідчого Другого СВ (з дислокацією у м.Харків) ТУ ДБР у м.Полтаві від 26.07.2021 року про закриття кримінального провадження № 42020000000000172 від 30.01.2020 року. Харківський апеляційний суд, ухвалою від 25.11.2021р. ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 03 вересня 2021 року скасував та постановити нову, якою задоволив скаргу [PERSON] на постанову слідчого Другого СВ (з дислокацією у м.Харків) ТУ ДБР у м.Полтаві від 26.07.2021 року про закриття кримінального провадження № 42020000000000172 від 30.01.2020 року. та скасував постанову слідчого Другого СВ (з дислокацією у м.Харків) ТУ ДБР у м.Полтаві від 26.07.2021 року про закриття кримінального провадження № 42020000000000172 від 30.01.2020 року. 18 січня 2022р. Червонозаводський райсуд м. Харкова, розглянувши скаргу [PERSON] на бездіяльність прокурора Харківської обласної прокуратури А.І. та зобов`язав останнього розглянути клопотання [PERSON] від 29.1.2021р. та 13.12.2021р. в порядку та строки, встановлені ст. 220 КПК України. 08.09.2022р. старший слідчий другого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві Либань А.М. виніс постанову, якою закрив кримінальне провадження № 4202000000000172 за ч.1 ст.364, ч.1 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382 КК України щодо неправомірних дій слідчого Котельникова Р.М. та прокурора Жорняка М.С. в зв`язку з відсутністю складу в їх діях. 07.08.2023р. Ленінський райсуд м. Харкова ухвалою суду скасував дану постанову по причині не виконання слідчим усіх вказівок по даній справі. 12.08.2025р. Салтівський райсуд м. Харкова скасував постанову слідчого Другого СВ (з дислокацією у м.Харків) ТУ ДБР у м.Полтаві Либаня А.М. від 03.08.2024року. про закриття кримінального провадження № 4202000000000172 від 30.01.2020р. за ч.1 ст.364, ч.1 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382 КК України щодо неправомірних дій слідчого Котельникова Р.М. та прокурора Жорняка М.С. в зв`язку з відсутністю складу в їх діях. Вищевказане підтверджується відомостями з ЄДРСР, доступ до якого є публічним. Позивач стверджує, що надмірна тривалість досудового розслідування, невизначеність, порушення розумних строків і бездіяльність процесуального керівника - прокурора Касяненко А.І., яка не вжила належних заходів для відновлення його прав як потерпілого, завдали йому моральної шкоди. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. ст. 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру». Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний: 1) виявляти повагу до осіб під час здійснення своїх повноважень; 2) не розголошувати відомості, які становлять таємницю, що охороняється законом; 3) діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 4) додержуватися правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 800/513/17 визначила, що службовими обов`язками працівника прокуратури слід вважати нормативно визначені вид та міру необхідної поведінки, котра забезпечує реалізацію завдань, поставлених перед прокуратурою суспільством і державою, та повноважень, наданих для ефективного здійснення професійних обов`язків. Тобто поняттям «службові обов`язки» охоплюються обов`язки прокурора при виконанні покладених на прокуратуру функцій, що пов`язані зі статусом прокурора. Неналежним виконанням службових обов`язків є здійснення прокурором покладених на нього обов`язків із порушенням законів та підзаконних актів (не такою мірою, як того вимагають інтереси служби), що призвело чи може призвести до суспільно негативних наслідків. Статус прокурора та повноваження прокурора з виконання покладення на нього функцій, визначені розділами ІІІ, IV Закону України «Про прокуратуру» та ст. 36 КПК України. Процесуальне керівництво прокурора досудовим розслідуванням полягає в тому, що він, реалізуючи свої наглядові повноваження, забезпечує виконання органами досудового розслідування вимог закону, які визначають підстави та процесуальний порядок проведення ними слідчих (розшукових), негласних слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій і прийняття процесуальних рішень. У Рекомендаціях Rec (2000) 19 Комітету міністрів Ради Міністрів Ради Європи державам-членам щодо ролі прокуратури в системі кримінального правосуддя, серед іншого, визначено, що при виконанні своїх обов`язків прокуратури повинні: а) справедливо, неупереджено й об`єктивно виконувати свої функції; б) поважати і намагатися захищати права людини, як це викладено в Конвенції; в) намагатися гарантувати якнайшвидшу дієвість системи кримінального судочинства. Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень являє собою зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. В деліктних правовідносинах, які мають місце в даному випадку, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Однак, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком останнього. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване ст. 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом ч. 2 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність хоча б однієї із складових цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Дана позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду по справі №757/33618/18-ц від 30.06.2023р. У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Таким чином, оскарження [PERSON] бездіяльності слідчих під час досудового розслідування в межах кримінального провадження є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та визнання незаконною бездіяльність органів досудового слідства в судовому порядку, та не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 614/2328/17. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Для визнання бездіяльності протиправною важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи. Самі по собі строки поза зв`язком з конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк. Лише доведення протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, наявності реальної шкоди та причинного зв`язку між ними може бути підставою для покладення на державу відповідальності за ст.ст. 1173, 1174 або 1176 ЦК України. Як вже суд зазначав, сам по собі факт тривалості розслідування не є доказом протиправної бездіяльності слідчих та/або прокурора і не може бути підставою для стягнення моральної шкоди. Лише незгода позивача з прийнятими посадовою особою органу розслідування рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди, що узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. Вищевказане узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 27 червня 2019 року у справі № 461/2914/17, від 30 березня 2022 року у справі № 638/1923/20, від 29 березня 2023 року у справі № 638/13345/18, від 17 квітня 2023 року у справі № 751/3968/22. Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження тривалої бездіяльності прокурора під час досудового слідства, яка знаходилася б у причинно-наслідковому зв`язку із негативними наслідками для позивача. Надана позивачем медична документація (висновок № 228/104 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на професійній основі від 01.11.2024; виписка із медичної карти амбулаторного хворого від 17.03.2025; виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 1879 неврологічного відділення від 20.09.2017) не підтверджує настання негативних наслідків для нього та спричинення йому моральної шкоди саме оскаржуваними діями і бездіяльністю Харківської обласної прокуратури, а також погіршення стану його здоров`я у зв`язку з цим. Також судом прийнято до уваги, що рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості. Водночас, встановлені судом обставини у даній справі, на переконання суду, не призвели до спричинення позивачу моральної шкоди. Таким чином судом не встановлено наявність спричинення посадовою особою Харківської обласної прокуратури прокурором Касяненко А.І. моральної шкоди позивачу, відсутній причинний зв`язок між шкодою і неправомірними діями (бездіяльністю) заподіювача. Необхідною підставою для стягнення збитків з держави є факти неправомірних дій державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Оскільки судом не встановлено порушення прав позивача відповідачем, відповідно відсутній й причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а тому підстави для стягнення з держави на користь позивача моральної шкоди відсутні. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що в даному випадку, відсутні підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з Державного бюджету України моральної шкоди в сумі 560 000, 00 гривень, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Позивач на момент звернення до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір». Враховуючи положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed