Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

06.06.2024 [PERSON] звернулась до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до [PERSON] в якому просить суд: 1. визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 114,9 кв. м., житловою площею 57,7 кв. м. та земельну ділянку площею 0,098 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1810136600:05:021:0067, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 2. визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 114,9 кв. м., житловою площею 57,7 кв. м. та на 2/3 частини земельної ділянки площею 0,098 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1810136600:05:021:0067, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач та відповідач з 14.02.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 30.06.2021. За час перебування у шлюбі у сторін народилось двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Також зазначено, що у 2017 році відповідач залишив сім`ю, а шлюбні відносини були припинені, матеріальної допомоги не надавав, діти були повністю на утриманні позивача, що змусило звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів. Позов був задоволений та з відповідача стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини сіх видів доходу (заробітку). Разом з цим заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 24.05.2024 складає 53870,44 грн. Також зазначено, що за час перебування у шлюбі сторони набули у власність земельну ділянку та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Право власності на майно зареєстроване за відповідачем. Однак після розірвання шлюбу позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна у зв`язку з чим виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом. [PERSON] зазначає, що просить визнати за нею право власності саме на 2/3 частини спірного майна у зв`язку з тим, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, має заборгованість по сплаті аліментів на дитину, тому просить відійти від рівності часток та поділити майно з урахуванням інтересів двох дітей. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 20.06.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 01.08.2024 відповідачем по справі [PERSON] подано зустрічну позовну заяву та 12.04.2025 уточнену позовну заяву в якій він просить суд: - здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . - в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право приватної власності на транспортний засіб автомобіль марки Hyundai Sonata 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу автомобіля марки Hyundai Sonata 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] у розмірі 75 277,78 гривень. - виділити у власність [PERSON] меблі та побутову техніку, а саме: у кімнаті на першому поверсі диван кутовий, у кімнаті на другому поверсі - меблі в спальній кімнаті (шафа купе, двоспальне ліжко та 2 тумбочки), на кухні холодильник марки Sumsung та газову плиту марки Gorenje. - виділити у власність [PERSON] меблі та побутову техніку, а саме: шафу купе за індивідуальним замовленням, телевізор марки Sumsung, DVD- плеєр, пральну машину марки Sumsung 5 кг, кухонні меблі, меблі ванної кімнати, шафу купе за індивідуальним замовленням у прихожій та меблі в дитячій кімнаті: ліжко, шафа купе за індивідуальним замовленням (а.с. 32-34, 106-112). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після фактичного припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу сторони стали проживати окремо, будинок [ADDRESS] ) та був добудований у період шлюбу [PERSON] залишив [PERSON] , а сам переїхав у будинок [ADDRESS] ) та перебуває у особистій приватній власності позивача. Також зазначає, що за час перебування у шлюбі, окрім будинку, поділ якого є предметом первісного позову, сторонами був придбаний автомобіль марки Hyundai Sonata 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (зареєстрований за Відповідачем) та предмети домашнього інтер`єру, обстановки та вжитку, для облаштування будинку [ADDRESS] ), а саме: у 2016 році - холодильник Sumsung орієнтовною вартістю 37000,00 гривень, кухня за індивідуальним замовленням вартістю 65000,00 гривень, плита Gorenje та витяжка вартістю 12000,00 гривень, дитяча кімната (меблі - ліжко, шафа купе за індивідуальним замовленням), II поверх - шафа купе металева розміром 4м х 2,5м, ліжко та 2 тумби ДСП коричневого кольору за індивідуальним замовленням, у прихожу - шафа купе за індивідуальним замовленням орієнтовною вартістю 70000,00 гривень, телевізор Sumsung та DVD-плеєр орієнтовною вартістю 50000,00 гривень, пральна машина Sumsung 5 кг, телевізор Sumsung 24-х дюймовий у кухню орієнтовною вартістю 60000,00 гривень. Позивач вказує, що автомобіль, побутова техніка та предмети домашнього інтер`єру, обстановки та вжитку є спільною з відповідачем власністю як подружжя та оскільки не досягнуто згоди з його поділу виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 14.05.2025 прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя до спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с. 144). Ухвалою судді від 16.10.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав та просив задовольнити з підстав викладених в ньому. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. При цьому не заперечував, що майно зазначене сторонами є спільною сумісною власністю подружжя та придбане ними за час перебування у шлюбі. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні заперечила щодо задоволення первісного позову та просила суд задовольнити зустрічний позов. Представник [PERSON] також не заперечувала, що майно зазначене сторонами є спільною сумісною власністю подружжя та придбане ними за час перебування у шлюбі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2003 року. Шлюб було розірвано 30.06.2021 року рішенням Корольовського районного суду м. Житомира у справі № 296/4303/21 (а.с. 16-17). Сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 4,12). Також судом встановлено, що за час перебування у шлюбі, сторонами набуто майно, а саме Житловий будинок загальною площею 114,9 кв. м. за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка з кадастровим номером 1810136600:05:0214:0067 за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями свідоцтв про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] та СТА 072270 (а.с. 23,24). 01.08.2024 [PERSON] здійснено поділ земельної ділянка з кадастровим номером 1810136600:05:0214:0067 на три земельні ділянки, а саме: 1810136600:05:021:0104 площею 0,0024 га.; 181013660:05:021:0105 площею 0,0755 га.; 1810136600:05:021:0106 площею 0,0201 (а.с. 183-185, 186-203). У зустрічному позові вказано про те, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] за [PERSON] 24.02.2017 зареєстровано транспортний засіб Hyundai Sonata 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Сторони ці обставини в суді не заперечили. Крім цього, сторонами не заперечувалось, що за час перебування у шлюбі сторонами набуто у власність меблі та побутову техніку. Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. На підставі ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція Верховного Суду в постанові від 05 серпня 2020 року в справі №682/2493/16-ц). Крім того, в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №911 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Вищезазначена позиція прослідковується в низці судових рішень Верховного Суду, зокрема в постанові від 13.05.2019 року у справі № 638/1962/17 (провадження № 61-25286св18), постанові від 06.03.2019 року у справі №754/11103/16-ц (провадження № 61-28144в18), постанові від 30.01.2019 року у справі № 372/1558/16- (провадження N° 61-26356в18), постанові від 17.04.2019 року у справі №631/1982/16-ц (провадження N° 61-36690в18), постанові від 10.10.2019 року у справі № 607/2831/16-ц (провадження N° 61-27855в18) тощо.. У той же час, відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року визначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п. 22 п. 25 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). По справі встановлено, що на час розгляду справи судом за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 114,9 кв. м., житловою площею 57,7 кв. м. та земельні ділянки за кадастровими номерами 1810136600:05:021:0104; 181013660:05:021:0105; 1810136600:05:021:0106, які утворилася в результаті поділу земельної ділянки за кадастровим номером 1810136600:05:021:0067 вже після відкриття провадження у справі, що розглядається. За [PERSON] зареєстрований автомобіль марки Hyundai Sonata 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який придбано за час перебування у шлюбі сторін. З пояснень наданих представниками сторін у справі та з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] та дочка сторін [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, зазначалось, що [PERSON] має заборгованість за сплати аліментів, тому позивач за первісним позовом просила суд відступити від рівності часток та визнати за нею право власності на 2/3 частини спірного майна. Вирішуючи спір, суд зазначає наступне. Так, спірний будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] набута [PERSON] у власність за час перебування у шлюбі з [PERSON] , а тому в силу викладених вимог Закону вважається спільним сумісним майном подружжя. Заявляючи про необхідність відступлення від принципу рівності часток сторін щодо даного нерухомого майна, позивач за первісним позовом покликалась на несплату відповідачем аліментів на утримання неповнолітньої дитини, унаслідок чого має місце заборгованість, а також недостатність надання матеріальної допомоги для утримання дітей. Відповідно до рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14.08.2020 у справі № 296/1884/20 вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 05.03.2020 року та до її повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 14-15). Станом на квітень місяць 2024 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів становила 53870,44 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком ( а.с. 18-22). Надаючи оцінку таким доводам [PERSON] суд зазначає, що саме позивач визначила розмір та спосіб стягнення аліментів, які вважала достатніми для забезпечення належного рівня життя та розвитку неповнолітньої дитини. Докази того, що після постановлення рішення від 14.08.2020 [PERSON] зверталась із позовом про збільшення розміру аліментів, суду не надані. Також, позивачем не надано доказів, що вона зверталась до відповідача про надання коштів для додаткових витрат на дитину. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини. Сам факт наявності у [PERSON] заборгованості по сплаті аліментів станом на квітень місяць 2024 року в розмірі 53870,44 грн. підставою для збільшення частки позивача в будинку та земельній ділянці бути не може. Отже, суд не встановив обставин, які б доводили необхідність збільшення частки майна позивачки в спільному сумісному майні подружжя, адже нею не доведено належними та допустимими доказами наявності підстав, визначених ч. 3 ст. 70 СК України, та не спростовано презумпцію рівності часток подружжя. Таким чином, суд виходить з того, що частки подружжя є рівними та кожному з них належить по 1/2 частки майна подружжя, а саме: житлового будинок [ADDRESS] , загальною площею 114,9 кв. м. та земельної ділянки площею 0,098 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1810136600:05:021:0067, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Разом з цим, суд зазначає, що після надходження первісного позову до суду та відкриття провадження у справі, відповідач, достовірно знаючи про існування спору та заявлених позовних вимог [PERSON] , здійснив поділ земельної ділянки за кадастровим номером 1810136600:05:021:0067 площею 0,098 га на три окремі земельні ділянки за кадастровими номерами: 1810136600:05:021:0104 площею 0,0024 га.; 181013660:05:021:0105 площею 0,0755 га.; 1810136600:05:021:0106 площею 0,0201. Таким чином, хоча стороною позивача за первісним позовом і не уточнено позовних вимог з урахуванням зазначеної обставини, суд вважає за можливе здійснити поділ спірної земельної ділянки визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки за кадастровим номером 1810136600:05:021:0104 площею 0,0024 га.; на 1/2 частину земельної ділянки за кадастровим номером 181013660:05:021:0105 площею 0,0755 га. та на 1/2 частину земельної ділянки за кадастровим номером 1810136600:05:021:0106 площею 0,0201, оскільки земельна ділянка за кадастровим номером 1810136600:05:021:0067 станом на день винесення рішення припинила своє існування в результаті поділу її відповідачем без згоди на це позивача. При цьому, у відзиві на позову заяву Відповідач за первісним позовом не заперечував щодо задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного майна. Суд дійшов висновку, що вказаний поділ земельних ділянок відповідає меті позовних вимог та забезпечує реальне виконання рішення суду. Разом з цим, суд зауважує, що місце розташування, загальний розмір та цільове призначення земельної ділянки до поділу та після нього залишилось незмінним. Враховуючи викладене, первісний позов підлягає частковому задоволенню. Що стосується зустрічних позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування вартості частки спільного майна подружжя, а саме автомобіля суд зазначає наступне. Як уже зазначалось вище, спірний автомобіль придбано сторонами під час перебування ними в шлюбі і для забезпечення потреб сім`ї. Згідно висновку експерта № 3213 транспортно-товарознавчої експертизи автомобіля Hyundai Sonata 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] від 25.10.2024, ринкова вартість автомобіля Hyundai Sonata 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] станом на дату огляду 25.10.2024 становить 150555,56 грн. (а.с. 114-115). Право власності на вказаний автомобіль зареєстровано за відповідачем за зустрічним позовом, яка ним користується та який залишається у її володінні. Відповідач за зустрічним позовом заперечень щодо вартості оціненого автомобіля або будь-яких інших заперечень суду не надала. Таким чином, [PERSON] відповідно до вимог ст. 71 СК України має право на компенсацію половини вартості транспортного засобу, що дорівнює його частці в розмірі 75277,78 грн. та яка підлягає стягненню з відповідача за зустрічним позовом на його користь. Отже, зустрічний позов в частині компенсації половини вартості автомобіля є обґрунтованим та підлягає задоволенню на вказану суму. Що стосується вимоги зустрічної позовної заяви про поділ меблів та побутової техніки, суд зазначає наступне. У зустрічній позовній заяві зазначено, що за час перебування у шлюбі сторонами була придбана побутова техніка, предмети домашнього інтер`єру, обстановки та вжитку для облаштування будинку [ADDRESS] , а саме: на першому поверсі: - холодильник Sumsung орієнтовною вартістю 37 000,00 гривень; - кухонні меблі вартістю 80 000,00 гривень; - плита Gorenje та витяжка вартістю 15 000,00 гривень; - дитяча кімната (меблі ліжко, шафа купе за індивідуальним замовленням) орієнтовною вартістю 30 000,00 гривень; - кутовий диван вартістю 25000,00 гривень; - меблі ванної кімнати, вартістю 20 000,00 гривень; - телевізор Sumsung та DVD-плеєр орієнтовною вартістю 50 000,00 гривень; - пральна машина Sumsung 5 кг, орієнтовною вартістю 15 000,00 гривень; - телевізор Sumsung 24-х дюймовий на кухні орієнтовною вартістю 8 000,00гривень. на другому поверсі: - шафа купе металева розміром 4м х 2,5м орієнтовною вартістю 25 000,00 гривень; - ліжко та 2 тумби ДСП коричневого кольору за індивідуальним замовленням орієнтовною вартістю 30 000,00 гривень; - прихожа шафа купе за індивідуальним замовленням орієнтовною вартістю 70 000,00 гривень. [PERSON] зазначено, що вказані речі є спільною з відповідачем власністю як подружжя, тому просить здійснити їх поділ. Слід зазначити, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Частиною 1статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Всупереч зазначеному, позивачем за зустрічним позовом не подано до суду жодних доказів на обґрунтування викладених в позовній заяві обставин. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було підтверджено належними і допустимими доказами наявність зазначеного в позові майна, на час звернення до суду з вказаним позовом, враховуючи те, що сторони розірвали шлюб у 2024 році та припинили спільне господарство, зі слів сторін, у 2017 році. З матеріалів справи не вбачається, яким чином була визначена вартість майна, чи наявне зазначене майно, на час розгляду справи в суді, та чи було стороною позивача визначено коефіцієнт фізичного зносу спірного майна. У позові зазначена лише орієнтовна його вартість без належного документального підтвердження. Крім того, судом враховано, що сторонами по справі, не були надані відомості про наявність у сторін грошових коштів, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, рішення Європейського суду з прав людини, від 18 липня 2006р.). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вище наведенні правові позиції, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому задоволенню не підлягають, при цьому судом враховано, що стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами обсяг спільного майна подружжя, його актуальна вартість на час розгляду справи в суді, та його наявність, що позбавляє суд можливості визначити ідеальні частки сторін при поділі майна, та здійснити його поділ в натурі між сторонами. Тому, суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині за необґрунтованістю. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивача за первісним позовом [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 10593,10 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім цього, враховуючи, що зустрічна позовна заява задоволена частково, з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог в сумі 1211,20 грн.

Outcome: partial