Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Тимошик І.Я. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 2/10 частки спадкового майна. В обґрунтування позову вказує, що [INFO] помер [PERSON] батько позивача, у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належне йому майно. За життя спадкодавець склав заповіт в користь [PERSON] . Спадкоємцями першої черги за законом є: [PERSON] мати позивача, яка померла [INFO] , та [PERSON] сестра позивача, але чи претендує вона на спадкове майно невідомо. Спадкоємців інших черг немає. 16.03.2024 позивач отримала два Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на 8/10 земельної ділянки площею 0,6220 га, кадастровий номер 4621884900:13:000:0117, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та розташованої на території Глинянської міської ради Львівського району Львівської області (колишньої Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області) та на 8/10 земельної ділянки площею 0,7323 га, кадастровий номер 4621884900:12:000:0359, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та розташованої на території Глинянської міської ради Львівського району Львівської області (колишньої Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області). Але 2/10 частки земельної ділянки площею 0,6220 га та 2/10 частки земельної ділянки площею 0,7323 га залишилися формально за померлою матір`ю позивача - [PERSON] , яка не встигла переоформити вказане майно чоловіка, бо померла та сестрою [PERSON] по 1/10 кожній. Тоді [PERSON] усно звернулася до державного нотаріуса про реєстрацію за нею права власності на спадкове нерухоме майно - вказані 2/10 частки вищезазначених земельних ділянок, але нотаріус відмовив останній у державній реєстрації права власності на ці земельні ділянки і рекомендував визнати таке право власності в судовому порядку. Позивач вказала, що вказане вище спадкове майно вона прийняла як спадщину від померлого батька [PERSON] , шляхом фактичного користування, оскільки використовує ці земельні ділянки (пай) за цільовим призначенням: засаджує, обробляє та збирає урожай, тобто фактично володіє та управляє спадковим майном, але без правовстановлюючих документів, оскільки право власності на нерухоме майно в Україні настає з часу його державної реєстрації на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Позивач вказала, що визнати право власності у позасудовому порядку не може, у зв`язку з чим звернулась з даним позовом до суду. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, однак представник подав заяву, у якій просив суд розгляд справи проводити за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибула, однак подала заяву, у якій просила розгляд справи проводити у її відсутності та відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, в судове засідання не з`явився, подав заяву, у якій просив розгляд справи проводити у його відсутності. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутності сторін на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до частин 1 та 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] . Встановлено, що [PERSON] 21.08.2007 склав заповіт, який посвідчено 21.08.2007 секретарем виконкому Підгайчиківської сільської ради і зареєстровано в реєстрі за № 167, яким заповів все належне йому майно своїй доньці [PERSON] , 1952 року народження. З матеріалів справи вбачається, що дружина спадкодавця - [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Встановлено, що [PERSON] 06.03.2024 видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 445, до майна померлого [INFO] [PERSON] , а саме, на: 8/10 земельної ділянки площею 0,6220 га, кадастровий номер 4621884900:13:000:0117, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та розташованої на території Глинянської міської ради Львівського району Львівської області (колишньої Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області). На 2/10 частки вказаного майна свідоцтво про право на спадщину ще не видано. Встановлено, що [PERSON] 06.03.2024 видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 444, до майна померлого [INFO] [PERSON] , а саме, на: 8/10 земельної ділянки площею 0,7323 га, кадастровий номер 4621884900:12:000:0359, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та розташованої на території Глинянської міської ради Львівського району Львівської області (колишньої Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області). На 2/10 частки вказаного майна свідоцтво про право на спадщину ще не видано. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності є найважливішим речовим правом, з яким пов`язуються всі інші права. Право власності належить до природних прав людини, є абсолютним правом і ніхто не може його порушувати. Праву власника протистоїть невизначена кількість людей, і на всіх них покладено обов`язок не порушувати права власника. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Приписами ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Ст. 1217 ЦК України вказує на те, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Ст. 1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Зі змісту ч. 1 ст. 1222 ЦК України вбачається, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У ч. 1 ст. 1225 ЦК йдеться мова про те, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Ч. 1 ст. 1268 ЦК України наголошує, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Суд зважує на те, що спадкове право це один з інститутів цивільного права, в яком мають визначатися межі дозволеної поведінки суб`єктів спадкових правовідносин. Спадкуванням слід розуміти перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У законодавстві закріплюється традиційний підхід, згідно яким до складу спадщини належать усі права та обов`язки спадкодавця, їх перехід до спадкоємця здійснюється у порядку правонаступництва. Спадкове правонаступництво має універсальний характер, що вказує на те, що спадкоємець спадкує усі права та обов`язки спадкодавця, за винятком тих, які за своєю природою не можуть бути передані іншій особі. Судовий процес, щодо спадкування має на меті, захист порушених чи оспорюваних або охоронюваних законом інтересів. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України (ст. 1258 ЦК України). З досліджених судом матеріалів, зокрема з Свідоцтв про право на спадщину за заповітом слідує, що нотаріусом видано такі на 8/10 земельної ділянки площею 0,6220 га та 8/10 земельної ділянки площею 0,7323 га, на 2/10 часток вказаних ділянок свідоцтва про право на спадщину ще не видано. Представником позивача в інтересах останньої заявлено матеріально- правову вимогу про визнання права власності на частини земельних ділянок, що залишились після смерті спадкодавця. Разом з тим, позивачем не надано суду постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право власності на спадщину. На це суд вказує, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством, і за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, зверненню до суду з позовом має передувати вирішення питання про видачу спадкоємцю нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину або постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними та допустимими доказами (ст. ст. 77,78 ЦПК України), а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може слугувати підставою для відмови у позові. З цього приводу суд констатує, що представником позивача обрано невірний спосіб захисту цивільних прав, оскільки позивач має право звертатись з цивільним позовом про визнання права власності на спадкове майно в разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва на спадщину. Ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із змісту завдань та основних засад цивільного судочинства позивач, звертаючись до суду, повинен самостійно визначати у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Враховуючи те, що представником позивача обрано невірний спосіб захисту цивільних прав, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed