Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-11 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей. Позов мотивовано тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.01.2025 у справі № 127/38951/24 розірвано шлюб між позивачкою та відповідачем. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідач протягом тривалого часу ухиляється від своїх обов`язків по утриманню спільних дітей, що, зокрема, виявилось у відсутності будь-якого матеріального (грошового) їх утримання. Діти повністю знаходяться на утриманні позивачки. Вищевикладене й стало підставою для звернення позивачки до суду із вимогою про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 8 000, 00 гривень, щомісячно, що підлягає індексації відповідно до закону, по 4 000, 00 гривень на кожну дитину, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення старшою дитиною повноліття. Ухвалою суду від 04.11.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення із ухвалою суду від 04.11.2025, копією позовної заяви із доданими до неї матеріалами та судову повістку, отримано відповідачем особисто 12.11.2025, що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 25) Отже, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомленим про розгляд справи. Також враховуючи положення п. 3 ч. 6 ст. 272 ЦПК України ухвала суду від 04.11.2025 вважається врученою відповідачу 12.11.2025. 20.11.2025, у строк визначений судом ухвалою від 04.11.2025, від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позов, із змісту якого вбачається часткове визнання позовних вимог. Відповідач зазначив, що стягнення аліментів на утримання дітей у визначеному позивачкою розмірі є безпідставним та необґрунтованим. Відповідач цікавиться життям дітей, допомагає їм у навчанні та систематично бере участь в матеріальному забезпеченні дітей. Відповідач зазначив, що надсилав кошти позивачці та оплачував репетиторів для старшого сина. Також відповідач повідомив, що офіційно не працевлаштований та має середній дохід 12 000, 00 гривень, немає майна, у тому числі рухомого та нерухомого майна, і майнових прав, відтак матеріальне забезпечення не дозволяє відповідачу сплачувати аліменти в розмірі, про який просить позивачка. Відповідач вважає, що стягнення аліментів у визначеному позивачкою розмірі є необґрунтовано великим, не враховує його реального матеріального положення та інші істотні обставини, що мають значення для вирішення подібного роду питань. Відповідач просив стягувати з нього аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу) щомісячно. За інформацією з офіційного вебсайту Укрпошти вбачається, що вищевказаний відзив було одержано позивачкою 24.11.2025. Відповідь на відзив на позовну заяву у строк, визначений ухвалою суду від 04.11.2025, від позивачки на адресу суду не надходила. При цьому судом враховано, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Будь-які докази по справі, крім поданих позивачем разом із позовною заявою та відповідачем разом із відзивом, чи інші клопотання, крім поданих позивачкою 20.11.2025 і відповідачем 04.12.2025, від учасників справи на адресу суду не надходили. У судове засідання позивачка та відповідач не з`явились хоча були належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Водночас, в матеріалах справи містяться клопотання учасників справи про розгляд справи у їх відсутність. Враховуючи вищевикладене, клопотання позивачки та відповідача, а також положення ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність учасників справи (ухвала суду постановлена без оформлення окремого документа та занесена до протоколу судового засідання). Враховуючи наведене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.01.2025 у справі № 127/38951/24, яке набрало законної сили 15.02.2025, розірвано шлюб між позивачкою та відповідачем, зареєстрований 11.08.2002, що підтверджується відомостями з ЄДРСР, які перебувають у публічному доступі. (а.с. 4-7) Відповідно до свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , виданих повторно 25.09.2024 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , актові записи № 213 та № 2954, відповідно. (а.с. 8-9) Згідно довідки № 438, виданої 14.10.2025 головою квартального комітету/комітету мікрорайону «Сабарів», [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , в складі сім`ї: синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , і матері [PERSON] . (а.с. 10) З наданих відповідачем до відзиву квитанцій вбачається перерахування ним особистих коштів, зокрема на рахунок позивачки. (а.с. 32-36) З інформації з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України вбачається, що відповідач доходу не отримує. (а.с. 37-42) З наданої відповідачем копії аркуша з трудової книжки вбачається запис про звільнення особи з місця роботи з 01.11.2012. (а.с. 43) Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Таким чином, обрання способу стягнення аліментів у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі здійснюється саме за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. З позовної заяви вбачається, що позивачкою, з якою проживають діти, обрано спосіб стягнення аліментів з їх батька саме в твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви , а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі, в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання до суду, сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 04.11.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 і п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені, в даному випадку, позивачкою в позовній заяві та відповідачем у відзиві, а також докази надані разом із цими заявами по суті справи. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.08.2002, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.01.2025 у справі № 127/38951/24, було розірвано. Позивачка із відповідачем мають спільних неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із матір`ю позивачкою по справі. Твердження позивачки про те, що відповідач ухиляється від добровільного надання матеріальної допомоги на утримання їх спільних неповнолітніх дітей, він спростовує, на підтвердження чого надав суду квитанції та скріни переписки із позивачкою. (а.с. 32-36) Водночас, належні докази, які б вказували на те, що перераховані відповідачем кошти на ім`я позивачки із зазначенням призначень платежів «переказ особистих коштів» є коштами, призначеними саме на утримання дітей, відсутні. Однак позивачкою, обізнаною з відзиву про такі твердження відповідача, ці відомості не спростовувались. Суд зауважує, що добровільна сплата коштів на утримання дітей, у визначеному особисто відповідачем розмірі, оскільки доказів протилежного суду не надано, не є підставою для відмови в стягненні аліментів. Утримання дітей є обов`язком батьків, а не правом. Зважаючи на звернення до суду позивачки із даним позовом, право на що гарантоване Конституцією України, вбачається спір між батьками щодо розміру аліментів необхідних на утримання їх спільних дітей. При визначені розміру аліментів та матеріальних можливостей відповідача суд виходить з того, що платник аліментів є працездатною, здоровою людиною, у нього відсутні на утриманні інші діти, непрацездатні дружина, батьки, дочка, син. Такі твердження позивачки відповідачем спростовані не були. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач офіційного доходу не має. Водночас, судом прийнято до уваги, що на матеріальний стан відповідача можуть вказувати не лише його офіційні доходи, але й його спосіб життя, яким майном він володіє і користується тощо, адже все це разом демонструє його фінансову спроможність. Відповідачем повідомлено про відсутність у нього на праві власності, володінні та/або користуванні майна та майнових прав, у тому числі рухомого і нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав. Однак належних доказів на підтвердження таких доводів суду не надано. Водночас і позивачка, в свою чергу, не скористалась своїми процесуальними правами, не надала суду будь-яких доказів, які б спростовували такі твердження відповідача. Позивачкою не надано доказів здійснення витрат платником аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи. Сторонами по справі не повідомлено суду про матеріальне становище дітей та їх стан здоров`я. При цьому, ні позивачкою, ні відповідачем не було повідомлено суду про неможливість самостійно подати будь-які докази. Судом прийнято до уваги, що прожитковий мінімум на дитину від 6 до 18 років, встановлений з 01.01.2025 Законом України «Про Державний бюджет на 2005 рік» становить 3?196, 00 гривень і з 01.01.2026 Законом України «Про Державний бюджет на 2026 рік» становить 3?512, 00 гривень. Прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, мінімального набору непродовольчих товарів і мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Позивачкою не надано жодних доказів, які вказували б на необхідність і можливість стягнення аліментів з відповідача саме у визначеному нею розмірі. Судом прийнято до уваги, що обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків незалежно від матеріального становища і неможливість його виконання не звільняє від такого обов`язку. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на дитину не може бути меншим, ніж 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Суд не визначає мінімального розміру аліментів на дітей, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів суд ураховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема ч. 2 ст. 182 СК України. Таким чином, враховуючи положення ч. 2 ст. 182 СК України, суд не вправі визначити на дитину розмір аліментів менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Судом прийнято до уваги, що аліменти на утримання дітей необхідні щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для їх життя. Розмір аліментів, зокрема, обумовлюється фінансовими можливостями обох батьків, які в рівній мірі зобов`язані утримувати дитину, забезпечувати її потреби необхідні для її віку, розвитку тощо. При цьому, чинне сімейне законодавство передбачає достатнім розмір аліментів на утримання обома батьками однієї неповнолітньої дитини в сумі прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Так, отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Водночас, стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно зі становищем одержувача аліментів. Враховуючи вищевикладене, достатніх підстав для стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 8 000, 00 гривень щомісячно, судом не встановлено. Отже суд, дослідивши письмові пояснення викладені учасниками справи в заявах по суті справи та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до виснорвку, що позов підлягає частковому задоволенню. Суд дійшов до переконання в наявності підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі по 2 500, 00 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення кожним із дітей повноліття. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, враховуючи їх необґрунтованість та недоведеність належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Встановлений даним рішенням суду розмір аліментів на утримання дітей, є гарантією їх прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Проживання батька окремо від дітей не повинно впливати на обсяг його прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Суд звертає увагу, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов`язані забезпечити здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, готувати їх до самостійного життя, на що, в тому числі, необхідні й фінансові витрати. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дітей та їх людської гідності, відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України. Згідно з ст. 179 СК України аліменти є власністю дитини, а не того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються. При цьому на отримувача аліментів покладається обов`язок розпоряджатися аліментами лише за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання, а також право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Суд звертає увагу сторін по справі, що ухвалення даного судового рішення не позбавляє платника або одержувача аліментів права звернутися до суду в разі зміни згодом матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України, на підставі ч. 1 ст. 192 СК України. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позивачка на момент звернення до суду була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», часткове задоволення позову, а також положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 757, 00 гривень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (62, 5 %). До ухвалення рішення у справі ні позивачка, ні відповідач не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших судових витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Отже, доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: partial