Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

27.10.2025 ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (далі в тексті - Товариство) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 37 530,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 24.08.2021 за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, відповідачем цифровим підписом (одноразовим ідентифікатором) підписано з ТОВ Мілоан» кредитний договір (індивідуальна частина). За умовами договору відповідачем отримано на свій банківський картковий рахунок грошові кошти в сумі 4 500,00 грн. Під час ідентифікації позичальника останній пройшов однозначне встановлення особи. Кредитні кошти за договором № 4842370 від 24.08.2021 надано у користування на 30 днів (строк кредитування). Дата повернення позики 23.09.2021. Процентна ставка за кредитним договором - фіксована, 2,00% від залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Договором також передбачний обов`язок позичальника сплатити одноразову комісію за надання кредиту в розмірі 855,00 грн. або 19% від суми кредиту. Відповідач у справі отримав грошові кошти на певний строк зі сплатою процентів, але належним чином не виконував своїх зобов`язань, що є грубим порушенням чинного законодавства України та умов кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість на вищевказану суму, яка включає крім боргу за основною сумою (тілом) кредиту, 32 175,00 грн. боргу за нарахованими процентами, а також 855,00 грн. не сплаченої одноразової комісії за надання кредиту. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.11.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, що підтверджується довідками про доставку судових повісток на електронну адресу відповідача 05.11.2025-14:18:15 та 27.11.2025-09:47:27. У межах встановленого судом процесуального строку відзив на позовну заяву Товариства не подано. Товариство у позовній заяві просило здійснювати розгляд справи без участі свого представника, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечило. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до ст.12-13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. В свою чергу, положеннями ст.525-527 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами ст. 629 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 3 статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Як вбачається з матеріалів справи відповідач уклав 24.08.2021 договір про споживчий кредит № 4842370 (індивідуальна частина) з ТОВ «Мілоан» шляхом використання отриманого на мобільним телефон за номером 0665760341 одноразового електронного ідентифікатора Z81398, попередньо подавши анкету-заяву на отримання кредиту, номер якої є ідентичним кредитному договору. Грошові кошти в сумі 4 500,00 грн. перераховано на банківську платіжну картку відповідача за № [NUMBER] , що підтверджується копією квитанції первісного кредитора від 24.08.2021 з відповідним номером про здійснення перерахунку через платіжну систему ТзОВ «Фінансова компанія «Елаєнс», банк-еквайр АТ «Ощадбанк». Позику надано на строк 30 днів за ставкою 2,00% від фактичного залишку неповернутих коштів за кожен день строку користування кредитом. Відповідно до копії кредитного договору наданий кредит мав бути повернутий до 23.09.2021. Пунктами 1.5.1.,1.5.2.,1.6. проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 2,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом у межах встановленого договором 30-ти денного строку кредитування; передбачено також необхідність сплати позичальником процентів за стандартною (базовою) процентною ставкою в розмірі 5,00% від фактичного залишку неповернутої суми кредитних коштів. За надання кредиту додатково передбачена одноразова комісія в розмірі 19% від суми кредиту, що становить 855,00 грн. Відомості щодо погодженого між сторонами строку кредитування із зазначенням розміру одноразової комісії, відсотків у загальному розмірі передбачені також Графіком платежів, який виступає Додатком № 1 до вказаного кредитного договору, що також підписаний позичальником електронним одноразовим ідентифікатором . Суд зазначає також, що відповідно до п.2.2.1.,2.2.2. договору позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користуваннякредитом у розмірах, зазначених в п 1.5.1.-1.5.2. Договору, в термін (дату) вказаний в п.1.4. У випадку якщо позичальник продовжує строк кредитування вказаний в п.1.3 договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п.1.5.2. або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п.1.6 договору, в сумі та на умовах визначених п.2.3 Договору. Нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п.2.2.3 договору. Підпунктом 2.3.1.2. договору регулюються умови пролонгація строку кредитування на стандартних (базових) умовах виходячи із такого: позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування. Позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо Позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 Договору. Із доданої до позовної заяви роздрукованої анкети-заяви від 24.08.2021 вбачається, що крім погоджених умов кредитування позичальника на суму 4500,00 грн., строку кредитування тривалістю 30 днів і комісії в розмірі 19%, узгодженою між сторонами є також процентна ставка в розмірі 2,00% за кожен день користування, тобто ставка кредитування, що передбачена п.1.5.2. кредитного договору. У останньому реченні п.2.2.3. договору також вказано, що після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. При цьому, порядок та умови пролонгації погодженого між сторонами договору 30-ти денного строку кредитування регулюються п.2.3. кредитного договору за ініціативою позичальника відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) ТзОВ Мілоан, що розміщені на вебсайті кредитодавця за вказаним Інтернет-посиланням. До того ж, у разі продовження за ініціативою позичальника строку кредитування (максимум на 15 днів), останній повинен сплатити кредитодавцю комісію за управління та обслуговування кредиту в певному розмірі та певну частку заборгованості (максимальні розміри цієї комісії залежності строку пролонгації) визначені в пп.2.3.1.1. п. 2.3. кредитного договору. У матеріалах справи немає жодних відомостей, які б підтверджували продовження за ініціативою позичальника [PERSON] погодженого у кредитному договорі строку кредитування, таких відомостей не містить й позов Товариства. Із копії наданого Товариством розрахунку первісного кредитора щодо розміру боргу [PERSON] за кредитним договором від 24.08.2021 №4842370 вбачається, що нарахування процентів позичальнику спочатку проведено за ставкою, що визначена п.1.5.2. (2,00% за кожен день від залишку неповернутої суми або 90,00 грн/день) за період з 25.08.2021 до 23.09.2021, а згодом - за стандартною (базовою) ставкою в розмірі 5,00%/день від залишку неповерненої суми кредиту (225,00грн/день) проведено згідно з п.1.6. відповідного договору у період з 24.09.2021 до 22.11.2021 із врахуванням наявної автоматичної пролонгації строку кредитування у межах максимального 60-ти денного строку згідно з пп. 2.3.1.2. договору. Загальна сума нарахованих позичальнику процентів склала 16 200,00 грн. Розрахунки в цій частині позову відповідають істотним умовам кредитного договору та не викликають сумнівів щодо їх правильності. Отже, у цій справі крім погодженого між сторонами строку кредитування тривалістю 30-ть календарних днів, мала місце автоматична пролонгація цього строку додатково на 60-ть календарних днів згідно з умовами договору. Суд повторно наголошує, що відповідно до п.2.2.3. кредитного договору після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Водночас, після відступлення 15.12.2021 первісним кредитором своїх вимог до позичальника [PERSON] на користь нового кредитора ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», змінений кредитор чомусь продовжував нарахування процентів за стандартною (базовою) процентною ставкою починаючи від дати відступлення до 23.02.2022, внаслідок чого заборгованість за такими процентами збільшилася до 32 175,00 грн., що підтверджується письмовим розрахунком нового кредитора, копія якого долучена до матеріалів справи. Будь-якого обґрунтування правомірності нарахування процентів позичальнику після закінчення (з врахуванням автоматичної пролонгації) строку кредитування позовна заява не містить, як і власне згадки про відповідне нарахування. З даного приводу суд зазначає, що у кредитному договорі насправді міститься посилання на можливість нарахування процентів за стандартною (базовою) ставкою згідно з п.1.6. й після закінчення строку кредитування. Зокрема, у п.4.2. розділу 4 Відповідальність сторін кредитного договору вказано, що у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 Договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця. Відтак, цілком можливою є ситуація, за наявності якої не повернувши кредитні кошти з нарахованими процентами у межах погодженого між сторонами 30-ти денного строку кредитування, автоматично пролонгованого на додаткових 60-ть календарних днів, первісний або змінений кредитор ТзОВ міг нараховувати позичальнику [PERSON] щоденно проценти в розмірі 5,00% від неповернутої суми, в тому числі за період з 15.12.2021 до 23.02.2022. З даного приводу суд зазначає, що поняття строк виконання зобов`язання і термін виконання зобов`язання охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Припис абз. 2 ч.1ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення кредиту у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, а регулятивна норма ч.1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16). Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. У ч.3 ст.6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто ч.3 ст.6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі ст.625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. У такому разі, проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень ст.625 ЦК України. Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як ст. 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначений правовий висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 в справі № 910/4518/16, який є обов`язковим для застосування судами. Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Тому, при стягненні заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, в т.ч. графіком платежів та умовами договору, а не завуальованими, неоднозначними умовами, які дозволили кредитодавцю нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом поза чітко визначеним у договорі строком кредитування. Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Конституційний Суд України своєму рішенні (справа №1-12/2013) від 11.07.2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбулиЗакону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" зазначив, що з огляду на приписи ч.4ст. 42 Конституції Україниучасть у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Відсутність позову про визнання недійсними умов кредитного договору як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом кредитора до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Установлені судом обставини справи підтверджують, що передбачені п.4.2. кредитного договору проценти чітко ідентифікуються як плата позичальника за неправомірне використання грошових коштів кредитодавця, тобто є відповідальністю споживача за договором про надання кредиту. Вирішуючи питання щодо можливості стягнення з відповідача у цій справі процентів, нарахованих зміненим кредитором ТзОВ ВЕРДИКТ КАПІТАЛ за період з 15.12.2021 до 23.02.2022 суд керується тим, що відповідно п.6 «Перехідних та прикінцевих положень» Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII у разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України"Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" (24.12.2023), у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України"Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання,часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. Первісним кредитором на користь ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» за договором № 15/12-2021-22 від 15.12.2021 відступлено права вимоги до позичальника [PERSON] за кредитним договором № 4842370 від 24.08.2021 в загальні сумі 21 555,00 грн., з яких нараховані проценти склали 16200,00 грн., що нараховані в межах строку кредитування (порядковий номер в реєстрі боржників-4029). Надалі, ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», провівши самостійне нарахування позичальнику згідно з вимогами ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України та п.4.2. кредитного договору процентів за стандартною (базовою) процентною ставкою за період з 15.11.2021 до 23.02.2022, відступило права вимоги до боржника [PERSON] за відповідним кредитним договором вже на суму 37 530,00 грн., з яких проценти склали 32 175,00 грн. З даного приводу між ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» і Товариством укладено договір про відступлення (купівлі-продаж) прав вимоги від 10.01.2023. № 10-01/2023, зміст якого досліджений судом (порядковий номер [PERSON] в реєстрі боржників, права вимоги до яких відступлено на користь нового кредитора -34360, що підтверджується витягом з цього Реєстру). Водночас, замість того, щоб списати нараховані згідно з ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України проценти за період з 15.12.2021 до 23.02.2022 в сумі 15 975,00 грн. (32 175,00-16 200,00), Товариством протиправно заявлено вимогу до суду про їх стягнення з відповідача. З урахуванням наведеного, з відповідача на користь Товариства необхідно стягнути лише 4 500,00 грн. боргу за основною сумою (тілом) кредиту, несплачену позичальником одноразову комісію в розмірі 855,00 грн. та 16200,00 грн. нарахованих первісним кредитором процентів в межах встановленого у договорі та погодженого між його сторонами строку кредитування (з урахуванням автоматичної пролонгації), тобто 21 555,00 грн. боргу замість заявленої суми 37 530,00 грн. За результатами розгляду справи, на підставі ст.141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (57,43%) з відповідача на користь Товариства підлягає до стягнення 1 391,18 грн. судового збору. Зважаючи на необхідність часткового задоволення позову у цій справі, Товариству може бути компенсовано також пропорційно до розміру задоволених вимог 7 465,90 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Водночас, на переконання суду, розмір витрат на професійну правничу допомогу у цій справі підлягає зменшенню виходячи із такого. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Приписами ч. 2 ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. У постанові від 28.09.2023 у справі № 686/13892/19 колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Згідно з вимогами ст.137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13000,00 грн. представник позивача надав суду копії: договору про надання професійної правничої допомоги № 01-07/2001 від 14.07.2025, який укладено між Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» та позивачем у цій справі з додатками до відповідного договору, заявку Товариства № 893 від 01.09.2025 про надання правової допомоги копії, витяг із акта № 14 від 30.09.2025 здачі приймання до договору про надання професійної правничої допомоги №, в яких деталізовано види наданих послуг, що полягади у наданні усної консультації клієнту з вивченням документів та підготовки позовної заяви до суду. Сплата Товариством гонорару адвокатському об`єднанню умовами договору (п.4.2.) ставить в залежність від отримання клієнтом рахунка на оплату після узгодження та підписання між сторонами акту про надання юридичної допомоги за встановленою формою. Попри те, що до матеріалів справи копії відповідного рахунка не надано, а договором мі сторонами не деталізовано строк сплати гонорару адвокатському об`єднанню навіть після отримання клієнтом відповідного рахунка, витрати Товариства на правничу допомогу з урахуванням поданих копій первинних документів суд вважає неминучими. Надавши оцінку доказам щодо витрат Товариства на професійну правничу допомогу, які необхідно понести, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвокатського об`єднання зі складністю цієї справи, зваживши на необхідність дотримання критерію розумності розміру таких витрат, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 5 000,00 грн., оскільки такий розмір витрат відповідатиме критерію обґрунтованості, розумності розміру витрат на правничу допомогу, з урахуванням конкретних обставин справи, її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Outcome: partial