Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

12 вересня 2025 року [PERSON] , через свого представника, звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в своїх інтересах та інтересах дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визначивши третьою особою орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, із вимогами про усунення перешкод у користуванні майном (а. с. 1-4 та на звороті). В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що 26 вересня 2015 року вона уклала шлюб з відповідачем, в якому у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що вона з дітьми зареєстрована та постійно проживала в належній відповідачу квартирі [ADDRESS] . Але, останнім часом їхнє подружнє життя з відповідачем не складається, тому останній почав чинить їй з дітьми перешкоди щодо реалізації їхнього права на житло, шляхом використання вказаної квартири членами сім`ї відповідача. Крім того, зазначає, що відповідач перешкоджає їй з дітьми потраплянню та допуску до приміщення квартири, шляхом зміни замків вхідних дверей квартири та відмови надати їй нові ключі, внаслідок чого вона разом з дітьми змушена проживати в будинку її батьків за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що таким чином відповідач створює їй з дітьми перешкоди в користуванні майном, у зв`язку із чим прохає суд усунути їй з дітьми перешкоди у користуванні майном шляхом їх вселення до спірної квартири. Ухвалою суду від 19 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 20). 30 вересня 2025 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 19 вересня 2025 року, позивачкою усунуто (а. с. 23- 47). Ухвалою суду від 06 жовтня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 годину 15 жовтня 2025 року (а. с. 48), яка надіслана учасникам справи 06 жовтня 2025 року за вихідним № 24142/25-вих/2/204/4522/25 (а. с. 49). 15 жовтня 2025 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 62-64), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що викладені в позовній заяві доводи є надуманими. Вказує, що кожен має право на повагу до свого особистого приватного і сімейного життя та до свого житла, натомість позивачка під час їхнього спільного життя в одному побуті не поважала його турбот про неї та дітей. Стверджує, що позивачка не одноразово нецензурно висловлювалася щодо його особистості, влаштовувала сварки, після яких він потрапляв до лікарні в кардіологічне відділення. При цьому, зазначає, що не зважаючи на їхні сварки, він не вчиняв жодних дій щодо перешкод позивачці у користуванні майном. Стверджує, що позивачка разом з дітьми могли і можуть безперешкодно користуватися майном. Разом з цим, зазначає, що обставини справи зовсім інші. Так, 18 червня 2025 року, поки він перебував на роботі, позивачка нічого йому не сказавши, забрала дітей, зачинила своїм набором ключів вхідні двері квартири, покинула його, поїхавши жити до власних батьків, при цьому надумавши собі, що її з дітьми вигнали на вулицю. Вказує, що замки він не змінював, а позивачку з дітьми неодноразово прохав повернутися додому, тому вважає, що предмет спору між сторонами відсутній. Ухвалою суду від 04 грудня 2025 року у справі закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 86). Позивачка та її представник - адвокат Довженко О.В. у судове засідання не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити (а. с. 100). Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 97), в якій позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував. Представник третьої у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 98), в якій прохав ухвалити рішення в інтересах дитини. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247 ЦПК України, ухвалив рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що сторони 26 вересня 2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 28 травня 2019 року (а. с. 9). У шлюбі у сторін народилися дві доньки: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18 жовтня 2016 року (а. с. 9 на звороті), та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 31 січня 2023 року (а. с. 10 на звороті). Крім того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а сторонами не заперечується той факт, що відповідачу на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 04 листопада 2009 року, яке видане виконкомом Дніпропетровської міської ради, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . З витягу з Реєстру територіальної громади № 2025/012222425 від 25 серпня 2025 року (а. с. 11) вбачається, що позивачка з 23 вересня 2020 року зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . З витягу з Реєстру територіальної громади № 2025/012222333 від 25 серпня 2025 року (а. с. 12) вбачається, що [PERSON] з 30 червня 2025 року зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . З витягу з Реєстру територіальної громади № 2025/012222334 від 25 серпня 2025 року (а. с. 11 на звороті) вбачається, що [PERSON] з 23 лютого 2017 року зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . З талону-повідомлення єдиного обліку № 28117 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію (а. с. 81) вбачається, що 13 жовтня 2025 року позивачка звернулася із скаргою до ВП № 3 ДРУП № ГУНП в Дніпропетровській області на її чоловіка [PERSON] , який змінив замки в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею47 Конституції України гарантовано кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з вимогами ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з вимогами ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Приписами ч. 2 ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у ч. 2 ст. 64 ЖК України. При цьому, нормами ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1 ст. 405 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, вказала на те, що аналіз норм ст. 150, 156, 162 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17. Так, судом встановлено, що позивачка вселилися у квартиру [ADDRESS] як дружина відповідача, який є власником спірної квартири, та в подальшому у 2020 році була зареєстрована, тобто, в установленому законом порядку набула право користування квартирою. В спірній квартирі вона проживала разом з відповідачем та їхніми дітьми - [PERSON] , [INFO] , яка також зареєстрована за вищевказаною адресою з 23 лютого 2017 року, та [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована у цій квартирі з 30 червня 2025 року. З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивачка вселилася до спірної квартири як дружина власника цієї квартири (відповідача), тобто як член його сім`ї, в якій проживала та зареєстрована разом з їхніми дітьми - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , тобто їх вселення до спірної квартири відбулося правомірно, що в свою чергу унеможливлює їх виселення в позасудовому порядку, натомість відповідачем чиняться їм перешкоди у користуванні квартирою шляхом зміни замків вхідних дверей, у зв`язку з чим суд доходить переконливого висновку про те, що позовні вимоги позивачки до відповідача про усунення перешкод у користуванні житлом є законними, оскільки знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а відтак підлягають задоволенню шляхом вселення її з дітьми до спірної квартири. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та усунути перешкоди з боку [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) шляхом вселення [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до квартири [ADDRESS] . Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивачки понесені неї судові витрати у сумі 968 гривень 96 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved