Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

14.11.2025 позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] та стягнення з останнього на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує, що вона з відповідачем [PERSON] 06 серпня 2005 року зареєстрували шлюб, від якого мають неповнолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] . Однак, у зв`язку із різними поглядами на сімейне життя, відсутності взаємопорозуміння та поваги один до одного спільне подружнє життя сторін не склалося. Шлюбні стосунки та ведення спільного господарства фактично припинені з жовтня 2025 року. Неповнолітній син [PERSON] проживає разом з позивачкою. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем та стягувати щомісячно з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 24.11.2025 ухвалою судді Диканського районного суду Полтавської області відкрито провадження у справі, визначено порядок її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала заяву з проханням розглянути справу у її відсутність. При цьому вказала, що свої вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання також не з`явився, подав письмову заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, у якій зазначив про визнання позову. У зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до вказаних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони по справі 06 серпня 2005 року зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Диканського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 53, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 10). Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 8). Також, судом встановлено, що подружнє життя сторін не склалося через різні погляди на сімейне життя, відсутність взаємопорозуміння між ними. Шлюбні стосунки між подружжям фактично припинені, відновлювати їх сторони наміру і бажання не мають. Спільне господарство сторони не ведуть. Відповідно до положень статтей 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Положеннями ст.110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, відповідач позов визнав, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є не припустимим. Вказане свідчить, що подальше спільне життя подружжя і збереження їхнього шлюбу суперечить інтересам кожного з них тому, відповідно до ст. 112 СК України, шлюб між сторонами слід розірвати. Крім цього, судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Зі змісту позовної заяви вбачається, що неповнолітній син сторін проживає разом з позивачкою. Відповідач не спростовував зазначене. Непорушним конституційним правом неповнолітньої дитини, закріпленим ст.51 Конституції України є право на утримання батьками до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року (далі- Конвенція), Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно частин 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 2 ст.182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідач позовні вимоги визнав, не заперечував щодо стягнення з нього аліментів у визначеній позивачкою частці, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та вважає за необхідне призначити аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, на підставі ч. 1 ст.191 СК України стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору в дохід держави, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved