Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

Представник позивача адвокат Ліннік М.С., який діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги від 16.10.2025 №004-23098011, звернувся до суду з позовом, в якому з врахуванням уточнень позовних вимог просив встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: - у користування Позивачки [PERSON] виділити житлову кімнату 3 жилою площею 18,8 кв.м. та балкон в кімнаті №2 площею 0,5 кв.м.; - у користування Відповідачки [PERSON] виділити житлову кімнату 4 жилою площею 18,8 кв.м. з балконом площею 0,5 кв.м.; - в загальному користуванні залишити: житлову кімнату 2 жилою площею 14,2 кв.м., кухню 5.5 площею 8,3 кв.м., коридор 6 площею 1,1 кв.м., туалет 7 площею 1,6 кв.м., ванну 8 площею 3,2 кв.м., коридор 9 площею 2,1 кв.м. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що позивачка та відповідачка є співвласниками квартири, оскільки кожному з них належить право власності на її частку. Натомість сторони не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, проведенні оплати житлово-комунальних послуг за утримання квартири, інших витрат на утримання спільного майна, внаслідок чого позивачка змушена звернутися до суду з вимогою встановити порядок користування такою квартирою. 26.11.2025 судом відкрито провадження у справі з прийняттям рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялась шляхом надсилання судової повістки-повідомлення засобами поштового зв`язку відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), а також шляхом розміщення оголошення про виклик на сайті суду. Натомість всі судові повістки-повідомлення повернулись до суду без вручення відповідачці з причин її відсутності за вказаною адресою, що в контексті положень п. 3, 4 ч. 8 ст. 128, ч. 10 ст. 130 ЦПК суд вважає належним повідомленням. Отже, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, відповідачка не з`явилася в судове засідання та не повідомила про причини неявки, внаслідок чого на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Представник позивача адвокат Ліннік М.С. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Додатково пояснив, що позивачка та відповідачка фактично не проживають у спірній квартирі, бо вона має незадовільний стан, але як співвласники мають спільний обов`язок щодо її утримання та оплати житлово-комунальних послуг. Натепер позивачці невідомо фактичне місцезнаходження відповідачки і вона не сплачує вартості комунальних послуг, а також ухиляється від зустрічей та розмов на цю тему, а весь тягар оплати по квартирі намагається перекласти тільки на позивачку. Виконання обов`язків по оплаті житлово-комунальних послуг ускладнюється наявністю лише одного особового рахунку. Зазначив, що заявлений позивачкою порядок користування спірною квартирою буде відповідати часткам у власності співвласників, не порушуючи їх прав і дасть можливість кожному проводити оплату за свою частку майна в рівних пропорціях, оскільки у такому разі постачальники житлово-комунальних послуг можуть відкрити кожному із співвласників окремий особовий рахунок. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Об`єктом спору є житлова трикімнатна квартира загальною фактичною площею 74,9кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (далі спірна квартира). Позивачка [PERSON] є власником частини квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.12.2013 року, виданого державним нотаріусом Другої Черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О.А., спадкова справа №389/13, зареєстровано в реєстрі №1-2027. Інша частина даної квартири [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування, серія та номер 1754, виданий 08.08.2015 року Приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Іващенко Г.М. Це підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.10.2025 року, довідка №448564523. Згідно технічного паспорта виготовленого 13 серпня 2025 року спірна квартира має фактичну загальну площу 74,9 кв.м., житлова площа 51,8 кв.м., допоміжна 23,1 кв.м. Складається з коридору 1 площею 5,8 кв.м., кімнати 2 площею 14,2 кв.м., ізольованої кімнати 3 площею 18,8 кв.м., ізольованої кімнати 4 площею 18,8 кв.м., кухні 5 площею 8,3 кв.м., коридору 6 площею 1,1 кв.м., туалету 7 площею 1,6 кв.м., ванної 8 площею 3,2 кв.м., коридору 9 площею 2,1 кв.м., 2-х балконів площею 0,5 кв.м. кожен. Між сторонами відсутня згода щодо порядку утримання спірної квартири та участі кожного з них в оплаті житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за квартирою обчислюється заборгованість з оплати послуг з теплопостачання (станом на 01.06.2024 21 395,90 грн.; на 01.07.2025 36 549,72 грн.). Позивачка неодноразово зверталась до постачальника послуг з надання теплової енергії (ПАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ») з клопотанням про розподіл особового рахунку на два окремі рахунки відповідно до часток співвласників, але відповідний розподіл можна зробити лише за згодою відповідачки або на підставі судового рішення. Оскільки сторони не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, проведенні оплати житлово-комунальних послуг за утримання квартири, інших витрат на утримання спільного майна, а також з метою відкриття окремих особистих рахунків на оплату за майно позивачка звернулась до суду з даним позовом. Отже між сторонами існує спір, який виник з правовідносин щодо реалізації права спільної часткової власності, що регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та інших нормативно-правових актів. Положеннями ст. 41 Конституції передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право власності за своєю правовою природою не є необмеженим. На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ч. 5 ст. 319 ЦК власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Законодавчі обмеження здійснення права власності, які пов`язані з особливостями правового регулювання інституту права спільної власності містяться в спеціальних нормах глави 26 ЦК «Право спільної власності». Поняття спільної часткової власності визначено в ч. 1 ст. 356 ЦК як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК учасники спільної часткової власності здійснюють свої права за їх згодою та можуть домовитись про порядок користування і володіння майном, яке перебуває у їх спільній власності. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ N 7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо порядку користування спільною квартирою та її утримання. Визначення порядку користування квартирою сприятиме індивідуалізації персональної відповідальності кожного із співвласників за утримання спільного майна, що відповідає його ідеальній частці у праві власності на квартиру. Планування спільної квартири дозволяє встановити порядок користування, який відповідатиме часткам власності кожного співвласника, а саме: Позивач пропонує в спільній квартирі виділити кожному із співвласників в користування по ізольованій кімнаті [ADDRESS] і №4 по 18,8 кв.м. жилої площі, а саме кімнату [ADDRESS] з балконом виділити Відповідачці, а кімнату № [NUMBER] без балкона і балкон в кімнаті №2 - Позивачці. Вище вказані кімнати однакової житлової площі, балкони також рівноцінні. Кімнату №2 житловою площею 14,2 кв.м. без балкону та всі інші нежитлові приміщення - залишити у загальному користуванні. Такий порядок користування відповідає розміру часток сторін у праві власності і дасть можливість кожному проводити оплату за свою частку майна в рівних пропорціях. За таких обставин заявлені позовні вимоги є цілком обґрунтованими та правомірними, а відтак позов підлягають до задоволення. При цьому, варто звернути увагу, що відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачкою не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин. За таких обставин позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 968,96грн. Оскільки позов підлягає до задоволення, то на підставі ч.1, 2 ст.141 ЦПК України витрати позивачки зі сплати судового збору підлягають відшкоду ванню за рахунок відповідачки в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved