Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою до відповідача, в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором на загальну суму 139122,00 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МІЛОАН» (далі за текстом - ТОВ «МІЛОАН») та [PERSON] було укладено в електронній формі договір про споживчий кредит № 4938097 від 07 серпня 2021 року (далі за текстом - Договір), згідно з умовами якого ТОВ «МІЛОАН» надало, а відповідач отримав кредит у сумі 17700,00 грн. строком на 30 днів та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом з процентною ставкою залежно від строку повернення кредиту, а також комісію за надання кредиту у сумі 2655,00 грн. ТОВ «МІЛОАН» виконало умови вказаного Договору у повному обсязі, надавши відповідачу обумовлені вказаним Договором грошові кошти, однак відповідач не здійснив повернення кредитних коштів у повному обсязі, а також не сплатив відсотки за користування кредитними коштами та комісію. Між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (далі за текстом - ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ») було укладено договір факторингу № 29-11-102 від 29 листопада 2021 року, згідно умов якого до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит № 4938097 від 07 серпня 2021 року. Між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ«КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (далі за текстом - ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР») укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року, згідно з умовами якого до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит № 4938097 від 07 серпня 2021 року на загальну суму 159477,00 грн., але враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 139122,00 грн., з якої: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 17700,00 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 118767,00 грн.; заборгованість за комісією 2655,00 грн., оскільки відповідач ухилився від погашення заборгованості, вимога якої перейшла до позивача. Представниця позивача у судове засідання не з`явилась, але в позовній заяві просила суд про розгляд справи за її відсутності Позов просила задовольнити та у разі повторної неявки відповідача у судове засідання не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач про дату, час та місце судового засідання двічі поспіль був повідомлений належним чином, однак у судове засідання повторно не з`явився. Так, судом, відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України, надсилалась судова повістка про виклик до суду за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованого у встановленому законом порядку, однак, згідно з поштовим конвертом з судовою повісткою, що повернулась до суду з довідкою відділення «Укрпошти» з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», свідчить про неможливість вручення відповідачці судової повістки, та відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручено відповідачу належним чином. У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність за вказаною адресою, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії, а повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. Відповідач клопотання про розгляд справи за його відсутності, відзив до суду не подав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив. Суд, також, враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже, відповідач зобов`язаний добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач надавав суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи з вищезазначеної практики ЄСПЛ, беручи до уваги дві поспіль неявки відповідача у судове засідання, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача, який з 25 вересня 2025 року, тобто з моменту прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, до ухвалення даного рішення жодного разу в судове засідання не з`явився, станом розгляду справи не цікавився, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтував. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідача, який не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Враховуючи вказані факти, згоду представниці позивача, що викладена у позовній заяві, щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням боржника від виконання своїх обов`язків з повернення кредитних коштів кредитору, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 07 серпня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] (а. с. 67), відповідачем у справі, було укладено договір про споживчий кредит № 4938097 (далі за текстом Договір), згідно умов якого ТОВ «МІЛОАН» передало [PERSON] (а. с. 67), відповідачу у справі, грошові кошти (позику) у сумі 17700,00 грн. на умовах повернення, платності та строковості на строк 30 днів до 07 серпня 2021 року по 06 вересня 2021 року (а. с. 8-13). Відповідно до пункту 1.5.1. Договору комісія за надання кредиту 2655,00 грн., яка нарахована за ставкою 15,00 % від суми кредиту одноразово. Згідно з пунктом 1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 9027,00 грн., які нараховані за ставкою 1,70 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно з пунктом 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до пункту 2.1. Договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Підписавши Паспорт споживчого кредиту сторони вказаного Договору узгодили розмір кредиту, строк та умови користування кредитними коштами (а. с. 14). Відповідно до пункту 6.1., пункту 6.5. Договору договір укладений в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Кредитодавця та доступний зокрема через сайт Кредитодавця та\\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби та прирівнюються до таких, що укладені у письмовій формі. Згідно з пунктом 4.2. Договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами Договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою пунктом 1.6 Договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні частини 2 статті 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої пунктом 1.6 Договору. Відповідно до пункту 6.3. Договору, приймаючи пропозицію Кредитодавця про укладання вказаного договору позичальник також погодився з усіма додатками та невід`ємними частинами (у том числі Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов договору та Правил надання фінансових кредитів (послуг) Кредитодавцем, що розміщені на сайті Кредитодавця та є невід`ємною частиною вказаних договорів. Відповідно до квитанції LIQPAY від 07 серпня 2021 року, було здійснено переказ коштів у сумі 17700,00 грн. на картковий рахунок [NUMBER] , який належить [PERSON] , відповідачу у справі (а. с. 34 зворотна сторона). Користування [PERSON] , відповідачем у справі, кредитними коштами підтверджується відомостями про щоденні нарахування та погашення по рахунку [PERSON] , відповідача у справі, за період з 07 серпня 2021 року по 05 листопада 2021 року (а. с. 22-23). Судом встановлено, що вказаний Договір був укладений, кредит був наданий позичальнику [PERSON] , відповідачу у справі, виключно за допомогою веб-сайта кредитодавця, а також сторони вказаного Договору узгодили розмір кредиту, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі [PERSON] , відповідача у справі, для укладення Договору в електронній формі на погоджених умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Статтею 11 ЦК України визначено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями частини 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом положень частини 1, частини 2 статті 207, пункту 2 частини 1 статті 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, крім іншого, воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно з частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом, зокрема, заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно із статтею 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Судом встановлено, що [PERSON] , відповідач у справі, шляхом власноручних введень одноразових ідентифікаторів, отриманих від ТОВ «МІЛОАН» прийняв публічну пропозицію (оферту) та підписав Договір (здійснив акцепт пропозицій товариства), тому договір про споживчий кредит № 4938097 від 07 серпня 2021 року вважається укладеним між сторонами договору відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». [PERSON] , відповідачем у справі, не спростовано презумпцію правомірності правочину та не надано будь-яких доказів того, що ТОВ «МІЛОАН» отримало його персональні дані та використало їх у власних цілях. Судом встановлено, що сторони договору про споживчий кредит № 4938097 від 07 серпня 2021 року досягли згоди з усіх істотних його умов, уклали його відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» шляхом обміну електронними повідомленнями та підписали у порядку, визначеному статтею 12 Закону, а тому вказаний договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі. Вказаним Договором передбачено порядок та умови отримання кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів, нарахованих за користування кредитними коштами та сплату комісії за надання кредиту. [PERSON] , відповідач у справі, підписавши вказаний Договір, надав згоду на отримання та повернення кредиту і сплату процентів за користування кредитними коштами, а також комісію за надання кредиту у строки та порядку, встановленими вказаним Договором та Правилами про відкриття кредитної лінії. Судом встановлено, що за змістом позовних вимог та документів наявних у справі доказом укладення між сторонами договору слугує сам договір про споживчий кредит № 4938097 від 07 серпня 2021 року, який підписаний сторонами договору з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Без отримання відповідачем листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт ТОВ «МІЛОАН» за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не був би укладений. [PERSON] , відповідачем у справі, не надано суду належних доказів того, що вказаний Договір укладений іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачу не належить. Подібні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22). Судом встановлено, що згідно з умовами договору про споживчий кредит № 4938097 від 07 серпня 2021 року, позичальник [PERSON] , відповідач у справі, зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також комісію за надання кредиту у повному обсязі у строки та на умовах, передбачених у Договорі, однак всупереч умовам Договору, позичальник [PERSON] , відповідач у справі, не виконав своїх зобов`язань. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Згідно з частиною 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 29-11-102 від 29 листопада 2021 року, згідно умов якого до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит № 4938097 від 07 серпня 2021 року, що також підтверджується Реєстрами боржників до вказаного договору факторингу, актами прийняття-передавання Реєстру Боржників (а. с. 42-50, 51, 52-53, 54). Між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (а. с. 55, 56, 57), позивачем у справі, укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року, згідно з умовами якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит № 4938097 від 07 серпня 2021 року на загальну суму 159477,00 грн., що також підтверджується Реєстрами боржників до вказаного про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, актами прийняття-передавання Реєстру Боржників (а. с. 25-35, 36-37, 38, 39-40, 41). Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18) викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок також зроблено Верховним Судом у справі № 761/1543/20, провадження № 61-10389св21 від 23 лютого 2022 року, справа № 639/86/17, провадження № 61-5039св21 від 19 січня 2022 року, справа № 554/8549/15-ц, провадження № 61-18460св20 від 14 липня 2021 року. Оскільки, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» на підставі договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року набуло право вимоги за договором про споживчий кредит № 4938097 від 07 серпня 2021 року, укладеного між первісним кредитодавцем ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] , відповідачем у справі, то у нього, як у нового кредитора, виникло право вимоги повернення кредитних коштів та інших передбачених Договором платежів, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] , відповідачем у справі, взятих на себе зобов`язань шляхом стягнення заборгованості за Договором. Доказів про визнання вказаних договору факторингу, договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги недійсними чи погашення боргу первісному кредитору матеріали справи не містять. Судом встановлено, що згідно з умовами договору про споживчий кредит № 4938097 від 07 серпня 2021 року позичальник [PERSON] , відповідач у справі, зобов`язався повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування кредитами та інші платежі у повному обсязі у строки та на умовах, передбачених вказаними договорами. Всупереч умовам вказаного договору [PERSON] , відповідач у справі, не виконав своїх зобов`язань, після відступлення позивачу прав грошової вимоги до відповідача не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості на рахунки ТОВ «МІЛОАН», ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» абоТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР». Відповідно до частини 1, частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Положеннями частини 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 2 статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Положеннями статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За правилом статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 580 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (стаття 612 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] , відповідач у справі, кредитні кошти отримав, якими в подальшому розпорядився на власний розсуд, однак свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів та сплати процентів, комісії не виконав, внаслідок чого у нього перед позивачем, до якого перейшло право грошової вимоги до [PERSON] , відповідача у справі, виникла заборгованість за договором про споживчий кредит № 4938097 від 07 серпня 2021 року, яка згідно з розрахунком, наданого позивачем, склала загальну суму 159477,00 грн., з якої: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 17700,00 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 139122,00 грн.; заборгованість за комісією - 2655,00 грн. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів, у розумінні статей 77, 78 ЦПК України, щодо неправильності розрахунку заборгованості за вказаним договором [PERSON] , відповідачем у справі, суду не надано, іншого розрахунку заборгованості на іншу дату за вказаним Договором суду також не надано, чим відповідачем не виконані вимоги частини 1 статті 81 ЦПК України, тому вказаний розрахунок приймається судом як доказ у вирішенні спору. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, беручи до уваги, що позивач просив стягнути заборгованість за Договором у меншому розмірі, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 139122,00 грн., оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка доводять, що позов обґрунтований, а викладені позивачем в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та вони не спростовані відповідачкою. У зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі спати судового збору у сумі 2422,40 грн., сплачені позивачем при зверненні з наявним позовом до суду, оскільки сплата судового збору підтверджена платіжною інструкцією кредитного переказу коштів № 0557980182 від 19 вересня 2025 року (а. с. 1). Позивачем у позовній заяві заявлено вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 25000,00 грн. у зв`язку з чим суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1, частини 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За правилами частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу позивачем суду надано: договір про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року (а. с. 60-62); заявку на надання юридичної допомоги від 01 серпня 2025 року (а. с. 65); витяг з акту № 13 про надання юридичної допомоги від 31 серпня 2025 року (а. с. 65 зворотна сторона), відповідно до яких вартість наданих юридичних послуг визначена у сумі 25000,00 грн. Згідно з акту № 13 про надання юридичної допомоги від 31 серпня 2025 року Адвокатське об`єднання «ЛІГАЛ АССІСТАНС» надало ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наступні послуги: надання усної консультації з вивченням документів у сумі 4000,00 грн.; підготовка пропозицій у сумі 6000,00 грн.; складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду у сумі 15000,00 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений також і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року). Верховним Судом у постановах від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, додатковій постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 755/18750/20 (провадження № 61-19951св21) сформовано висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved