Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

У вересні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом в якому просить розірвати кредитний договір, повернути кошти та стягнути моральну шкоду. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 05.05.2025 року вона оформила кредитний договір «оплата частинами» через АТ КБ «Приватбанк» на придбання річного абонементу до спортивного клубу Sport Life, загальна сума договору 17493,00 грн. Станом на 03.09.2025 року з неї було списано чотири щомісячні платежі по 1457,75 грн, тобто загалом 5831,00 грн. Позивач посилається на ті обставини, що жодних послуг їй надано не було, жодного документа вона не підписувала, умови повернення коштів їй роз`яснені не були. У зв`яку з особистими обставинами, зокрема необхідністю у тривалих робочих відрядженнях та обмеженими можливостями вона прийшла до висновку, що не має можливості поєднувати договірні зобов`язання з вихованням неповнолітнього сина. 05.05.2025 року вона звернулась до адміністрації спортивного клубу з проханням розірвати договір, на що їй було відмовлено. 06.05.2025 року вона направила письмову претензію до клубу, яка була отримана, проте жодної відповіді їй не надійшло. 07.05.2025 року вона звернулась до ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, а згодом до ГУ Держпродспоживслужби в Київській області. Обидва органи повідомили, що на період дії воєнного стану не мають повноважень проводити перевірки відповідно до постанови КМУ № 303 від 13.03.2022 року. Просила суд ухвалити рішення, яким розірвати кредитний договір «Оплата частинами» між нею та АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Фітнес Консалтинг» від 05.05.2025 року, зобов`язати ТОВ «Фітнес консалтинг» повернути їй сплачені кошти у розмірі 5831,00 грн, а також врахувати наступний платіж, який буде автоматично списано 05.09.2025 року, та донарахувати ще один платіж від 05.10.2025 року, визнати дії ТОВ «Фітнес Консалтинг» щодо відмови у розірванні договору та поверненні коштів такими, що порушують її права як споживача, зобов`язати ТОВ «Фітнес Консалтинг» компенсувати їй моральну шкоду у розмірі 10000 грн, спричинену тривалим психологічним дискомфортом, емоційним напруженням, порушенням її права на вільне користування власними коштами, необхідність звернення до державних органів та суду, а також негативними впливом на її емоційне та матеріальне становище як матері, яка самостійно виховує дитину. Ухвалою суду від 04 вересня 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 05.12.2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якої, останній заперечував проти задоволення позовних вимог в частині відповідних вимог до АТ КБ «Приватбанк», з тих підстав, що позивачем не зазначено та надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог і обставин стосовно АТ КБ «Приватбанк», як щодо підстав для розірвання договору, зокрема, порушення Банком зобов`язання, та підтвердження відсутності кредитної заборгованості, а також не надає доказів реалізації власного права у передбачений законом строк та спосіб. 22.12.2025 року від позивача надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких остання підтримувала позовні вимоги та зазначила що зверталась до банку та ТОВ «Фітнес консалтинг» в телефонному режимі, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала на підставі викладених обставин та просила їх задовольнити. Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог з тих підстав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами реалізації права, що є предметом спору, у передбачений законом строк та спосіб. Представник відповідача ТОВ «Фітнес Консалтинг» в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05.05.2025 року [PERSON] оформила кредитний договір «Оплата частинами» через АТ КБ «Приватбанк» на придбання річного абонементу до спортивного клубу Sport Life, загальна сума договору 17493,00 грн. Позивач посилається на ті обставини, що жодних послуг їй надано не було, жодного документа вона не підписувала, умови повернення коштів їй роз`яснені не були. У зв`яку з особистими обставинами, зокрема необхідністю у тривалих робочих відрядженнях та обмеженими можливостями вона прийшла до висновку, що не має можливості поєднувати договірні зобов`язання з вихованням неповнолітнього сина. 05.05.2025 року вона звернулась до адміністрації спортивного клубу з проханням розірвати договір, на що їй було відмовлено. Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 906 ЦК України, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. У цивільному законодавстві закріплено конструкцію "розірвання договору" (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України). Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підтвердження своїх вимог надала лише заяву про надання кредиту «Оплата частинами» 25050538671226 та паспорт споживчого кредиту «оплата частинами» АТ КБ «Приватбанк», платіжні інструкції про списання щомісячних платежів у розмірі 1457,75 грн, претензію на ім`я директора клубу "Sport Life" з вимогою розірвання договору та повернення коштів. Будь-яких інших доказів на підтвердження вимог позивача, в тому числі безпосередньо, договору про надання послуг, матеріали справи не містять. За відсутності документального підтвердження договірних відносин, розірвання такого договору неможливе. Також позивачем не надано будь-яких доказів щодо істотного порушення договору другою стороною, зокрема АТ «КБ Приватбанк», дотримання визначеного законодавством способу і порядку звернення щодо розірвання договору споживчого кредиту. Оскільки інші вимоги є похідними від першочергових суд також приходить до висновку про необхідність відмови у їх задоволенні. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходь до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог до АТ КБ "Приватбанк" та необгрунтованість вимог на предмет існування права вимоги до відповідача ТОВ «Фітнес Консалтинг». Беручи до уваги наявні у справі докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed