Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

У вересні 2025 Комунальне підприємство «Ковельводоканал» Ковельської міської ради(далі КП «Ковельводоканал», позивач) звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості з оплати комунальних послугв розмірі 9654,45 грн., пені за несвоєчасне здійснення платежів в розмірі 4546,80 грн., інфляційних збитків в розмірі 1507,18 грн. та 3% річних в розмірі 3734,41 грн., а також сплачений судовий збір в розмірі 3028 грн. Обгрунтовуює свої позовні вимоги наступними обставинами: КП «Ковельводоканал», надає послуги з централізованого водопостачання, в тому числі в квартиру [ADDRESS] , квартиронаймач якої є відповідач у справі. Користуючись послугами, які надає КП «Ковельводоканал», а саме послугами з централізованого водопостачанняв добровільному порядку не здійснює оплати за надані послуги, внаслідок чого, за період з 01.08.2011 по 01.10.2013 включно, виникла заборгованість перед позивачем по комунальних послугах у розмірі 9654,54 грн. Вимоги позивача про необхідність погасити борг відповідач ігнорує. Окрім того, просить стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне здійснення платежів в розмірі 4546,80 грн., інфляційні збитки в розмірі 1507,18 грн. та 3% річних в розмірі 3734,41 грн. За таких обставин, просить позов задовольнити. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13.11.2025 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у її відсутності. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечив проти їх задоволення. Додатково, пояснивши, що дійсно він був зареєстрований у вказаній квартирі та користувався послугами КП «Ковельводоканал». Однак, просить застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення відповідача та дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та визнається відповідачем, що квартиронаймачем [ADDRESS] , в період 01.08.2011 по 01.10.2013 був відповідач [PERSON] . У будинку діє система централізованого водопостачання, послуги надає КП «Ковельводоканал» Ковельської міської ради (до зміни назви Ковельське УВКГ «Ковельводоканал»). 20.01.2012 [PERSON] уклав із Ковельське УВКГ «Ковельводоканал» договір про надання послуг № 34043. За умовами договору виробник зобов`язався своєчасно надавати споживачеві відповідні послуги, а споживач своєчасно оплачувати отримані послуги. Суб`єктом користування послугами визначений [PERSON] . На обґрунтування розміру заборгованості відповідача перед позивачем за надані послуг з водопостачання посилається на розрахунковий лист, згідно якого з серпня 2011 року по жовтень 2013 рокуу відповідача існує заборгованість перед КП «Ковельводоканал» в розмірі 9654,45 грн., а також розрахунок інфляційних нарахувань, 3% річних та пені за несвоєчасну сплату житлово-комунальних послуг за період 01.09.2011 по 01.09.2025. Згідно наданого розрахунків загальна сума заборгованості складає 19442,84 гривень, з яких: 9654,45 грн. - заборгованість за надані послуги; пені за несвоєчасне здійснення платежів в розмірі 4546,80 грн., інфляційних збитків в розмірі 1507,18 грн. та 3% річних в розмірі 3734,41 грн. Вказані розрахунки заборгованості є чіткими та зрозумілими, містять усю необхідну інформацію щодо періоду виникнення боргу та його розміру. Згідно довідки виданої 15.01.2026 КП «Ковельводоканал» [PERSON] вбачається, що послуги на холодне водопостачання та водовідведення відключені від листопада 2013 року за адресою Відродження 6/6 м.Ковель . Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються нормами Цивільного кодексу України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актами, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг. Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно зі пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Отже, пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448 цс 19) та постановах Верховного Суду: від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107 св 18), від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 (провадження № 61-26204 св 18), від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21 (провадження № 61-2572 св 22), від 07 листопада 2023 року у справі № 643/17352/20 (провадження № 61-9449 св 22), від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22 (провадження № 61-9399 св 23). У даному випадку між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими у житло, в якому зареєстрований та проживав відповідач у період 01.08.2011 по 01.10.2013, надавалися житлово-комунальні послуги, нарахування плати за які здійснювалися КП «Ковельводоканал». Вказана обставина не заперечувалася у ході судового розгляду самим відповідачем. У випадку фактичного користування житлово-комунальними послугами відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов`язку оплачувати такі послуги. Водночас споживач для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги повинен не лише не мати відповідного договору та фактично ними не користуватися, а відмовитися в установленому порядку від їх отримання. У матеріалах справи відмова споживача відсутня. За таких обставин відсутні підстави вважати, що наданими КП «Ковельводоканал» послугами [PERSON] не користувалася, а тому має нести обов`язок по їх оплаті за період 01.08.2011 по 01.10.2013. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Закріплена в пункті 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Вирішуючи питання про розмір стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, суд враховує заяву відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 256 Цивільного кодексу України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому перебіг позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 Цивільного кодексу України). Зі змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. В такому разі слід дослідити призначення платежів, квитанції на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат і в разі вчинення боржником оплати чергового платежу, встановити чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові за № 6-43цс17 від 22 березня 2017 року. Як вбачається з розрахунку суми боргу за послуги з централізованого водопостачання квартири [ADDRESS] , позивачем нараховано заборгованість за отримані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 серпня 2011 року по 01 жовтня 2013 року у розмірі 9654 грн 45 коп. З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивач звернувся із даним позовом до суду 29 вересня 2025 року (дата реєстрації позовної заяви в канцелярії суду), суд з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності, вважає вимоги позивача про стягнення заборгованості за період з 01 серпня 2011 року по 01 жовтня 2013 року за послуги з централізованого водопостачання на загальну суму 9654 грн 54 коп. такими, що пред`явлені зі спливом строку позовної давності, установленої нормами статті 257 Цивільного кодексу України. Отже, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за спожиті послуги за період з 01 серпня 2011 року по 01 жовтень 2013 року не підлягають задоволенню з підстав пропуску позивачем позовної давності. Щодо заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача [PERSON] пені за несвоєчасне здійснення платежів в розмірі 4546,80 грн., інфляційних збитків в розмірі 1507,18 грн. та 3% річних в розмірі 3734,41 грн. суд приходить до наступного. У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15). З огляду на те, що відповідач, прострочив виконання грошового зобов`язання, він на вимогу позивача повинний сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми. Висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 14-448цс19-ц. Разом з тим, зважаючи на те, що за клопотанням відповідача суд застосовує строк позовної давності до позовних вимог за період з 01.08.2011 по 01.10.2013 року, то стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних збитків за цей період позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо застосування позовної давності до вимоги позивача про стягнення пені, суд зазначає, що відповідно до положень статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Вбачається, що позивачем здійснювалося нарахування пені у період з 01.08.2011 по 01.10.2013. Позов до суду було подано 29.09.2025. Таким чином, зважаючи на положення статті 258 ЦК України, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості пені за спожиті послуги не підлягають задоволенню з підстав пропуску позивачем позовної давності. Окрім цього, суд звертає увагу, що позивач у позовній заяві не конкретизував період, за який він просить стягнути інфляційні збитки, 3% річних та пеню. Суд не може виходити за межі позовних вимог, оскільки при застосуванні позовної давності оцінюється період, що відповідає терміну спожитих послуг. Питання про поновлення строку давності представником позивача заявлено не було, будь-яких клопотань, заяв суду не надано. Отже, суд врахувавши заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності до спірних правовідносин, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed