Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-14 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 1 250 000. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] за договором позики від 17.02.2023 року передав відповідачу грошові кошти в сумі 1 250 000 грн. На підтвердження фактичного одержання вказаної суми сторони підписали відповідний договір. Відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти у строк до 17.02.2024 року. В подальшому між сторонами укладено додаткову угоду № 1 від 17.02.2024 року сторони продовжили до 17.02.2025 року. Однак, свої зобов`язання за договором відповідач не виконав. У зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу та компенсувати судовий збір, який сплачено при зверненні до суду. 22.09.2025 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 01.12.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи без участі позивача, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач будучи повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи за своєї відсутності до суду не подав. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, надані позивачем докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд дійшов до таких висновків. Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд встановив, що 17 лютого 2023 року між [PERSON] (далі - Позичальник) та [PERSON] (далі- Позикодавець) укладено договір позики (далі - договір позики). Відповідно до п. 1.1 договору позики Позикодавець передає, а Позичальник приймає у власність грошові кошти у сумі 1 250 000 грн. Згідно з п. 1.2 Позичальник зобов`язується повернути зазначену суму Позикодавцеві у порядку та на умовах, визначених цим Договором. Грошові кошти за цим Договором були передані до моменту його підписання. Місце виконання договору є Подільський район м. Києва (п. 1.3 договору позики). Користування грошовими коштами є безпроцентним (п. 1.4 договору позики). Так, сторони обумовили у п. 2.1 договору позики, що Позичальник зобов`язується повернути позику у готівковій або безготівковій формі не пізніше 17.02.2024 року. Крім того, 17.02.2024 року між сторонами за договором укладено Додаткову угоду № 1 до договору позики від 17.02.2023 року, відповідно до якої Позичальник зобов`язується повернути позику у готівковій або безготівковій формі не пізніше 17.02.2025 року. Всі інші умови Договору позики від 17.02.2023 року залишаються незмінними і є обов`язковими для сторін. [PERSON] власноручно підписав договір позики від 17.02.2023 року та 17.02.2024 року додаткову угоду № 1 до договору позики від 17.02.2023 року. Згідно з ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ст. 1046-1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21. У ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно із ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Суд встановив, що 17.02.2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики та 17.02.2024 року додаткову угоду № 1 до договору позики від 17.02.2023 року, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Сторони дотримались письмової форми договору. Факт передачі грошових коштів позичальнику сторони обумовили у договорі позики. Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач не заперечив позовні вимоги, не довів і в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт виконання ним своїх зобов`язань з повернення грошових коштів у строк, встановлений за домовленістю сторін. Таким чином, встановлено, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі та в строк, які визначений договором. Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 627 ЦК України. Враховуючи, що судом встановлено факт укладення між сторонами договору позики у національній валюті, факт існування боргового зобов`язання та його невиконання відповідачем, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу згідно з договором позики.

Outcome: approved