Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

4 серпня 2025 року представник позивача ТОВ "ФК Айкон Дебт Коллекшн" Пархомчук С.В. звернувся до Богуславського районного суду Київської області з вказаним позовом та просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 1350240 від 16.12.2020 у розмірі 7479,50 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що 16 грудня 2020 року між ТОВ "Лінеура Україна" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1350240, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у розмірі 3500,00 грн строком на 30 днів під процентну ставку 1,9% в день. 7 вересня 2021 року між ТОВ "Лінеура Україна" та ТОВ "ФК "Сіті Фінанс Груп" було укладено договір факторингу № 1-07092021, відповідно до якого первісний кредитор передав ТОВ "ФК "Сіті Фінанс Груп" право вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором № 1350240. 7 вересня 2021 року між ТОВ "ФК "Сіті Фінанс Груп" та ТОВ "ФК Айкон Дебт Коллекшн" було укладено договір факторингу № 2-07/09/2021, відповідно до умов якого до ТОВ "ФК Айкон Дебт Коллекшн" перейшло право вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором № 1350240. У зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань згідно договору виникла заборгованість у розмірі 7479,50 грн., яка складається із 3500,00 грн. заборгованості за сумою кредиту та 3979,50 грн. заборгованості за комісіями та відсотками, яку представник позивача просить стягнути у судовому порядку. Ухвалою судді Богуславського районного суду Київської області від 23 жовтня 2025 року позовну заяву прийнято до провадження та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Заперечень щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило. Сторонам було надано строк для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень, позивач та відповідач своїм правом на подання письмових заяв по суті справи не скористалися. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 16 грудня 2020 року між ТОВ "Лінеура Україна" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1350240, відповідно до умов якого: сума кредиту - 3500,00 грн, строк дії кредиту - 30 днів; процентна ставка: знижена - 0,01 %, стандартна - 1,90% (а.с. 8-11). Вказаний договір позики підписаний електронним підписом позичальника С974, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер телефону [NUMBER] , вказаний відповідачем, про що свідчить довідка про ідентифікацію (а.с. 16). Сторонами договору погоджено всі істотні умови та графік платежів. У відповідності до пункту 2.1 договору кредит надано товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку [NUMBER] , зазначену відповідачем у особистому кабінеті. Відповідно до графіку платежів, який є додатком №1 до договору, датою повернення позики та нарахованих процентів є 15 січня 2021 року, сума кредиту - 3500,00 грн, сума нарахованих процентів - 10,50 грн, разом до оплати 3 510,50 грн. (а.с. 11 зі з/б). Графік платежів складений без врахування передбачених договором пролонгацій строку користування кредитом. У свою чергу, порядок пролонгацій строку кредиту передбачений розділом 4 договору кредиту. Згідно довідки ТОВ «УПР» від 02.07.2025, 16.12.2020 на картковий рахунок маска картки [NUMBER] було зараховано кошти у сумі 3500,00 грн. (а.с. 30). 7 вересня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» було укладено договір факторингу № 1-07092021, відповідно до якого ТОВ «Лінеура Україна» відступає, а ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» приймає права вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором №1350240 від 16.12.2020 (а.с. 21-24). До договору додано платіжну інструкцію від 08.09.2021 №42 про оплату ціни відступлення права вимоги за договором факторингу №1-07092021 від 07.09.2021; витяг з реєстру боржників до договору факторингу №1-07092021 від 07.09.2021, згідно якого заборгованість [PERSON] за договором №1350240 від 16.12.2020 становить 7479,50 грн., з яких 3500,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 3979,50 грн - залишок за відсотками, кількість днів прострочення 202 (а.с. 15). Також 7 вересня 2021 року між ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» було укладено договір відступлення прав вимоги № 2-07/09/2021, відповідно до якого ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» набуло права вимоги до боржників за договорами кредиту (а.с. 17-18). До договору додано платіжне доручення від 08.09.2021 №379 про оплату послуг згідно договору відступлення права вимоги №2-07/09/2021 від 07.09.2021 (а.с. 33), витяг з реєстру боржників, у якому, зокрема, значиться відповідач [PERSON] . Згідно витягу, заборгованість [PERSON] за договором №1350240 від 16.12.2020 становить 7479,50 грн., з яких 3500,00 грн. заборгованість по тілу кредиту, 3979,50 грн. заборгованість за відсотками (а.с. 14). Згідно виписки з особового рахунка за кредитним договором №1350240, заборгованість [PERSON] станом на 12.06.2025 складає 7479,50 грн., з яких прострочена заборгованість за сумою кредиту 3500,00 грн., прострочена заборгованість за процентами 3979,50 грн. Жодних нарахувань пені, штрафів позивач не здійснював (а.с. 13). 13 червня 2025 року ТОВ «ФК Айкон Детб Коллекшн» на адресу [PERSON] було надіслано вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором та запропоновано у добровільному порядку погасити заборгованість за вказаними у вимозі реквізитами (а.с. 12). Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. В частині 1 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно з ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»(в редакції чинній на день виникнення правовідносин) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Згідно з ч.12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті ч.12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» ч.3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Як регламентовано в ч.6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановленихст.11 цього Кодексу. Зобов`язання, згідно зі ст.526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того, ч.2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши всі надані позивачем докази у їх сукупності, суд зазначає наступне. На підтвердження укладення кредитного договору позивачем надано копію договору №1350240 від 16.12.2020, графік платежів, копію одноразового ідентифікатора для підпису, копію квитанції ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та виписки з особового рахунка за кредитним договором, копію вимоги про виконання зобов`язань, докази направлення відповідачу копії позовної заяви з додатками. У той же час позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що відповідач дійсно отримав грошові кошти у сумі 3500,00 грн. згідно договору, про які заявляє позивач, що картка, на яку кошти було перераховано, дійсно емітована саме на ім`я [PERSON] , та не заявлено клопотання про витребування таких доказів у разі неможливості самостійно подати до суду. Так, на підтвердження факту зарахування суми 3500,00 грн. у матеріалах справи є лише копія довідки ТОВ «Універсальні платіжні рішення», проте із неї суд не може достовірно встановити, чи дійсно картка, на яку кошти було перераховано, належить відповідачу, чи дійсно ці кошти перераховано у рахунок надання кредиту первісним кредитором, адже у призначенні платежу така інформація не зазначена (а.с. 30). Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним документом, який би підтверджував отримання коштів, користування ними, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Цей розрахунок є документом, що складений самим кредитором, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких розрахунок був складений, не може бути доказом наявності заборгованості за договором, на якій наполягає позивач. Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75 передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками є належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором і ці докази мають знаходитися у кредитора, в тому числі нового, до якого перейшли права та обов`язки попередника. В той же час, розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 № 6-16цс15, через що суд не може покласти в основу рішення у справі зазначений вище розрахунок заборгованості, оскільки з нього неможливо встановити формування заборгованості та її складові, суми погашеного позичальницею тіла кредиту та відсотків по платіжному періоду. Тобто, наданий позивачем розрахунок не є належним доказом суми заборгованості, в розумінні положень ч.1 ст. 77 ЦПК України. Верховний Суд відзначає, що виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц). Отже, виписки з особових рахунків є документом, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору, позики або надання фінансової допомоги тощо. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не надано доказів на підтвердження зарахування наданих згідно кредитного договору коштів на банківський рахунок відповідача (реквізити банківської платіжної картки), не доведено фактичного користування відповідачем кредитними коштами, клопотань про витребування необхідних документів для підтвердження зарахування коштів та розміру заборгованості до суду теж не подано, а відтак відсутні підстави задоволення позовних вимог ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн». У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed