Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-13 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] і просять суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належної їм 41/100 частиною житлового будинку [ADDRESS] та скасувати обтяження у вигляді арешту, яке було зареєстроване 17.08.2007 року за №5508496 реєстратором Перша ХМДНК, підставою обтяження вказана ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.07.1996 року, об`єкт обтяження: 41/100 частина житлового будинку [ADDRESS] , власник [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що вони є власниками 41/100 частини (кожен - по 41/200 частині) житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Літвіновою Я.М. за реєстровим №1-1779. Іншим співвласником вказаного житлового будинку [ADDRESS] , якому належить 59/100 його частин, є [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.09.2021 року. Позивачі зазначають, що [PERSON] є сторонньої для них людиною та онуком колишнього співвласника житлового будинку [ADDRESS] , а саме [PERSON] . Вже після укладання договору купівлі-продажу від 18.04.2003 року та оформлення права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, позивачі у 2025 році прийняли рішення подарувати частину вказаного житлового будинку своїй дочці, але їм у нотаріуса стало відомо, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься архівний запис про накладений на 41/100 частину вказаного житлового будинку обтяження у вигляді арешту, яке було зареєстровано 17.08.2007 року за №5508496 реєстратором Перша Харківська міська державна нотаріальна контора, підставою обтяження є ухвала Жовтневого районного суду міста Харкова від 16.07.1996 року, об`єкт обтяження: 41/100 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , власником вказаний [PERSON] . Між тим з копії ухвали Новобаварського (раніше Жовтневого) районного суду міста Харкова від 16.07.1996 року вбачається, що суддею Івановою І.В. накладено заборону на відчуження на 41/100 частину вказаного житлового будинку у справі за позовом [PERSON] до податкової інспекції Жовтневого району міста Харкова про визнання права власності на вказану частину житлового будинку. При цьому зі змісту ухвали видно, що вказана частина на час постановления ухвали зареєстрована за [PERSON] , який на час накладення заборони відчуження помер. Також, з копії ухвали Новобаварського (раніше Жовтневого) районного суду міста Харкова (суддя Іванова І.В.) від 21.01.1997 року вбачається, що відповідачем за позовом [PERSON] була залучена [PERSON] . Також були змінені вимоги позивача, а саме він просив про визнання недійсним договору довічного утримання. Зі змісту ухвали також вбачається, що 15.07.1996 року було постановлено ухвалу про накладення заборони відчуження на вказану частину житлового будинку в порядку забезпечення позову. У зв`язку з неявкою позивача [PERSON] позов залишено без розгляду, заборона, яка накладена ухвалою від 15.07.1996 року, знімається. Окрім того, в ухвалі Новобаварського (раніше Жовтневого) районного суду міста Харкова (суддя Іванова І.В.) від 21.01.1997 року вказується на факт накладення заборони відчуження ухвалою від 15.07.1996 року, а в Інформаційній довідці №436026104 від 18.07.2025 року міститься посилання на ухвалу від 16.07.1996 року. По незрозумілим для позивачів причинам ухвала Новобаварського (раніше Жовтневого) районного суду міста Харкова (суддя Іванова І.В.) від 21.01.1997 року про зняття заборони відчуження виконана не була, про що свідчить наявність інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Той факт, що вказані ухвали, не зважаючи на вказівку на них різних номерів справ, стосуються одного цивільного спору підтверджено штампом канцелярії суду, в якому вказаний єдиний номер цивільної справи, а саме №2-114/97. У зв`язку з наявністю вказаного вище обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.07.1996 року: об`єкт обтяження 41/100 частина вказаного вище житлового будинку, позивачам створюються перешкоди для реалізації передбаченого законом права на вільне користування та розпорядження належною їм нерухомістю, у зв`язку з чим позивачі, посилаючись на норми ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК Українивимушені звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Новобаварського районного суду міста Харкова від 09.09.2025 року прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом зняття арешту. Призначено підготовче засідання. Під час підготовчого провадження за клопотанням позивачів судом отримані з архіву суду матеріали цивільної справи №2-114/1997 для дослідження під час судового розгляду. 14.10.2025 року ухвалою Новобаварського районного суду міста Харкова підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом зняття арешту закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання учасники справи не з`явилися, повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином. Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Ковтунова Л.Ю. надала письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність та у відсутність позивачів, вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] надав письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, не заперечує проти задоволення позовних вимог, які таким чином визнав. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 25.07.2025 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 18). При цьому судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] є власниками 41/100 частини (кожен - по 41/200 частині) житлового будинку [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу від 18.04.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Літвіновою Я.М. за реєстровим №1-1779, а також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 12,13). Отже право власності позивачів на 41/100 частину (кожен - по 41/200 частині) вказаного житлового будинку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що вбачається зІнформаційної довідки №436026104 від 18.07.2025 року (а.с. 14-15). Також з вказаної довідки вбачається, що іншим співвласником вказаного житлового будинку [ADDRESS] , якому належить 59/100 його частин, є [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.09.2021 року. Крім того у вказаній довідці Інформаційній довідці №436026104 від 18.07.2025 року (а.с. 14-15) містяться відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме: архівний запис про арешт, обтяження зареєстровано 17.08.2007 року за №5508496 реєстратором - Перша Харківська міська державна нотаріальна контора (колишня Перша Харківська ДНК) на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.07.1996 року, об`єкт обтяження: 41/100 будинку [ADDRESS] , власник [PERSON] , додаткові дані: Архівний номер 56842НАRKOV1, Архівна дата: 27.02.1998, Дата виникнення: 16.07.1996, № реєстра: 559, внутр. №А501163С23EF58336151. З відповіді Харківського обласного державного нотаріального архіву від 13.08.2025 року вбачається, що надати копію запитуваної ухвали суду можливість відсутня, в тому числі і по причині того, що документи - папероносії Першої Харківської державної нотаріальної контори за 1942-2000 роки перебувають з 2001 року у володінні фондоутворювача і на зберігання до архіву не передавалися (а.с. 28). КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради надана відповідь №11237/04-11/25 від 07.08.2025 року на адвокатський запит про те, що відповідно до наявних архівних матеріалів інвентаризаційної справи реєстрацію права власності на 41/100 частину житлового будинку [ADDRESS] КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради було проведено за [PERSON] на підставі рішення народного суду Жовтневого району міста Харкова від 21.12.1984 року, справа №2-2155/84 року. Надалі право власності на 41/100 частину житлового будинку [ADDRESS] перейшло від [PERSON] до [PERSON] Згідно з договором довічного утримання, посвідченого П`ятою Харківською Державною нотаріальною конторою 09.09.1994 року за реєстром №1-3839. Станом на 31.12.2012 року реєстрація права власності на 41/100 частину житлового будинку [ADDRESS] КП «Харківським міським бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради було проведено за [PERSON] та [PERSON] (в рівних частинах кожний) на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Літвіновою Я.М. за реєстровим №1-1779 (право власності перейшло від [PERSON] ). Крім того, в матеріалах інвентаризаційної справи на вказаний будинок є в наявності копія договору довічного утримання, посвідченого П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою 09.09.1994 року за реєстром №1-3839 копія ухвали про накладення заборони відчуження, виданої Жовтневим районним судом міста Харкова від 16.07.1996 року №2-358/96, копія ухвали Жовтневого районного суду міста Харкова від 21.01.1997 року про зняття заборони, справа №2-114/1997 року (а.с. 19-20). На адвокатський запит архівом Новобаварського (раніше Жовтневого) районного суду міста Харкова були надані копія ухвали про накладення заборони відчуження, виданої Жовтневим районним судом міста Харкова від 16.07.1996 року №2-358/96 та копія ухвали Жовтневого районного суду міста Харкова від 21.01.1997 року про зняття заборони по справі №2-114/1997 (а.с. 24-25). Судом досліджені матеріали цивільної справи №№2-114/1997, в рамках якої було накладено арешт на майно - 41/100 частину житлового будинку [ADDRESS] , зокрема матеріли справи містять ухвалу про накладення заборони відчуження, виданої Жовтневим районним судом міста Харкова від 16.07.1996 року №2-358/96 та ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 21.01.1997 року про зняття заборони по справі №2-114/1997. Так, з копії ухвали Жовтневого районного суду міста Харкова від 16.07.1996 року вбачається, що суддею Івановою І.В. накладено заборону на відчуження 41/100 частини будинку з надвірними будовами, розташованого в [ADDRESS] , який числиться за [PERSON] , зареєстрований на його ім`я в БТІ 12.03.1985 року за №659. Ухвала винесена у справі за заявою [PERSON] за позовом [PERSON] до податкової інспекції Жовтневого району про визнання прав власності на 41/100 частину будинку з надвірними будовами. Однак на ухвалі міститься запис, що ухвала набрала законної сили 15.07.1996 року, а також виправлення в даті складання ухвали (а.с.24). 21.01.1997 року у справі №2-114//1997 по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання винесено ухвалу Жовтневим районним судом м. Харкова (суддя Іванова І.В.), якою знято накладену заборону від 15.07.1996 року на відчуження 41/100 частини житлового будинку з надвірними будовами, розташованого по [ADDRESS] , що зареєстрована за [PERSON] на підставі договору довічного утримання, посвідченого нотаріусом 5-ї Харківської нотконтори 02.11.1994 р. р/н І-3839. Зі змісту зазначеної ухвали вбачається, що в порядку досудової підготовки судом 15.07.1996 року було винесено ухвалу про накладення заборони відчуження зазначеної частини будинку в порядку забезпечення позову. У зв`язку з неявкою позивача [PERSON] в судове засідання судом винесено ухвалу про залишення позову без розгляду. Оскільки позов [PERSON] залишений судом без розгляду, необхідно зняти заборону на відчуження зазначеної частини будинку, накладену ухвалою суду від 15.07.1996 р в порядку забезпечення позову (а.с.25). Нормою статті 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Правовий режим власності, відповідно до ст. 92 Конституції України визначається виключно законами України. Згідно з ч. 1 ст. 316, ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, використання та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Як визначено у ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації припинення обтяження є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, на підставі досліджених письмових доказів, судом встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , як власники нерухомого майна, мають перешкоди у здійсненні ними права користування і розпорядження вказаним майном у зв`язку з наявністю у відповідному реєстрі запису про арешт належної їм 41/100 частини житлового будинку [ADDRESS] . При цьому позивачами під час досудової підготовки з`ясовано і під час судового розгляду доведено, що зняти арешт шляхом певних процесуальних дій по цивільній справі, по якій застосований зазначений арешт, неможливо, оскільки у вказаній справі вже прийнято відповідне рішення, однак його виконання не призведе до відновлення прав позивачів, оскільки дата накладення арешту не співпадає з датою, зазначеною в ухвалі про його скасування, як і маються розбіжності в імені власника і позивача у цивільній справі: [PERSON] і [PERSON] . Крім того позивачі не були учасниками цивільної справи, по якій застосовано арешт, і, відповідно, не мають будь-яких процесуальних прав для вирішення вказаного питання в інший спосіб, ніж звернення до суду з вказаним позовом до відповідача, який є правонаступником ініціатора арешту, співвласником домоволодіння і визнав позов під час розгляду даної справи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні позивачами належною їм 41/100 частиною житлового будинку [ADDRESS] шляхом скасування обтяження у вигляді арешту (архівний запис), зареєстрованого 17.08.2007 року за №5508496 реєстратором - Перша Харківська міська державна нотаріальна контора (колишня Перша Харківська ДНК) на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.07.1996 року, об`єкт обтяження: 41/100 будинку [ADDRESS] , власник [PERSON] , додаткові дані: Архівний номер 56842НАRKOV1, Архівна дата: 27.02.1998, Дата виникнення: 16.07.1996, № реєстра: 559, внутр. №А501163С23EF58336151. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). На підставі викладеного і

Outcome: approved