Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-18 00:00:00

У листопаді 2023 року представник [PERSON] , адвокат Сучило А.О. звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, які отримані судом 02.04.2024, просив суд визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , з умовою при продажі вищезазначеного будинку передати половину грошових коштів відповідачу [PERSON] . Свої вимоги, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач обґрунтовує тим, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема, увійшов житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . За життя спадкодавцем було складено заповіт від 21.02.2008 року, згідно з яким вищевказаний будинок та земельну ділянку площею 0,2676 га він заповів дочці (Позивачці). При цьому в заповіті було зазначено обов`язок останньої у разі продажу будинку віддати половину грошових коштів своєму братові [PERSON] . Позивачка та її брат ( [PERSON] ) прийняли спадщину, подавши до Золотоніської районної державної нотаріальної контори відповідні заяви. За порадою нотаріуса 06.09.2017 року між ними було укладено Договір про розподіл спадкового майна, згідно з яким позивачка отримала у власність одну земельну ділянку, а її брат дві земельні ділянки. На підставі цього договору сторонам було видано свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак спірний житловий будинок не був включений до Договору про розподіл спадкового майна від 06.09.2017 року. При зверненні до нотаріуса у 2023 році позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок. Нотаріус обґрунтувала відмову тим, що позивачка фактично спадкує за законом, а будинок зазначений у заповіті, який містить певні умови та стосується майна, що не було внесено до договору розподілу. Крім того, у заповіті вказано, що житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка насправді не існує. Позивачка вважає, що має право на спадкування будинку, оскільки відмова від заповіту не позбавляє її права на спадкування за законом (ч. 5 ст. 1275 ЦК України). Водночас вона наполягає на визнанні права власності на будинок із включенням у резолютивну частину рішення умови щодо виплати половини вартості майна відповідачці (вдові брата) у разі майбутнього продажу, вважаючи це належним виконанням волі заповідача. За таких підстав позивачка звернулася до суду із даним позовом. Ухвалою судді від 20 листопада 2023 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Відповідно до вимог процесуального закону, судом було забезпечено сторонам реалізацію їхніх процесуальних прав, зокрема відповідачу та третій особі було надано строк та роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву, а позивачу право на подання відповіді на відзив та заперечень. У ході підготовчого провадження судом було остаточно визначено предмет спору, характер спірних правовідносин та склад учасників судового процесу. За результатами виконання завдань підготовчого провадження, ухвалою суду від 11 червня 2024 року підготовче засідання було закрито, а справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні на задоволенні позову наполягав у повному обсязі, надавши суду пояснення, аналогічні поясненням, що містяться в уточненій позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, мотивуючи свою позицію тим, що позивач та спадкоємець (брат позивачки) реалізували своє право на поділ спадкового майна шляхом укладення нотаріально посвідченого Договору про розподіл спадкового майна. На підставі цього договору кожен зі спадкоємців отримав у власність визначені земельні ділянки. Спірний житловий будинок не був включений до цього договору, оскільки домовленість між сторонами була досягнута виключно щодо земельних ділянок, а позивачка фактично відмовилася від реалізації права на спадкування за заповітом, обравши шлях спадкування за законом. Представник наголосив на тому, що земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння, не була належним чином визначена, що унеможливлює коректне оформлення прав на нерухоме майно. Також зауважує на відсутності у позові належної конкретизації підстав спадкування. Якщо спадкування здійснюється за законом, то житловий будинок має бути розподілений між спадкоємцями у рівних частках (по 1/2 кожному). Якщо ж позивачка претендує на весь будинок за заповітом, це прямо суперечить її попереднім діям щодо оформлення спадщини за законом та вже проведеному розподілу майна. Також представник відповідача звернув увагу на невизначений характер прохальної частини позову, оскільки формулювання щодо «виплати половини грошей при продажі» не містить механізму реалізації: не визначено ані строку продажу, ані методику оцінки вартості майна. Позивачка не бере на себе обов`язок продати будинок, а отже, відповідачка може ніколи не отримати свою частку у спадщині. Представник третьої особи Другої Золотоніської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився. На адресу суду від завідувача державної нотаріальної контори Гавриленко Н.П. надійшла письмова заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 лютого 2008 року [PERSON] склав заповіт, яким належні йому житловий будинок та земельну ділянку, розміром 0,2676 га, що розташовані в [ADDRESS] заповів дочці [PERSON] на яку поклав обов`язок при продажі вище зазначеного будинку та земельної ділянки половину грошей віддати синові спадкодавця [PERSON] . Належну йому земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в с. Гладківщина Золотоніського району Черкаської області заповів синові [PERSON] . Заповіт посвідчено 21.02.2008 секретарем виконавчого комітету Гладківщинської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Проценко О.В., зареєстровано в реєстрі за №26. Згідно з даними свідоцтва про смерть (серія [NUMBER] ) [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] . 07.07.2015 Золотоніською районною державною нотаріальною конторою зареєстровано спадкову справу № 255/2015, номер у спадковому реєстрі 57655317. Як вбачається з матеріалів спадкової справи №255/2015, наданої на запит суду, [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом як діти спадкодавця (ст. 1261 ЦК України), що не оспорюється та не заперечується сторонами по справі. Вказані спадкоємці у встановлений законом строк та в належному порядку звернулися до державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті батька. Водночас інший спадкоємець першої черги дружина померлого, [PERSON] , у визначений законом спосіб відмовилася від прийняття належної їй частки у спадковому майні на користь дітей спадкодавця. Дослідженням копії спадкової справи №255/2015 судом встановлено наявність спільної заяви [PERSON] та [PERSON] , адресованої Другій золотоніській державній нотаріальній конторі. У тексті вказаної заяви спадкоємці зазначають, що після смерті спадкодавця [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з: земельної ділянки площею 0,2663 га для ведення особистого селянського господарства; земельної ділянки площею 2,0713 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельної ділянки площею 0,2309 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (усі об`єкти розташовані в с. Гладківщина Золотоніського району). Цією ж заявою спадкоємці [PERSON] та [PERSON] висловили прохання видати їм свідоцтва про право на спадщину на вищевказане майно не за заповітом, посвідченим у Гладківщинській сільській раді Золотоніського району від 21.02.2008 року за реєстровим №26, а за законом відповідно до умов Договору про розподіл спадкового майна. 06 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про розподіл спадкового майна, посвідчений державним нотаріусом Другої Золотоніської державної нотаріальної контори Гавриленко Н.П. та зареєстрований в реєстрі за №2039. Відповідно до умов вказаного Договору: сторони, діючи як спадкоємці за законом після смерті батька [PERSON] , за взаємною згодою визначили склад спадкової маси та здійснили її розподіл. До частки позивачки, [PERSON] , увійшла земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,2663 га (кадастровий номер 7121582700:01:003:0505). До частки [PERSON] увійшли земельні ділянки площею 2,0713 га та 0,2309 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. На виконання умов цього договору, того ж дня, 06.09.2017 року, сторонам договору було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстровий №2041, №2043, №2045). Спірний житловий будинок сторонами до тексту Договору про розподіл включений не був, а питання щодо його спадкування на момент укладення договору сторонами не порушувалося. Належність спірного будинку [PERSON] стверджується свідоцтвом про право власності індексний номер: 19315798 від 20.03.2014, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №19316785 від 20.03.2014. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть (серія [NUMBER] від 06.06.2018). Після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина, відповідач [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.09.2020. З постанови завідувача Другої золотоніської державної нотаріальної контори Гавриленко Н.П. від 26.07.2023 вбачається, що 26.07.2023 [PERSON] звернулась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим в Гладківщинській сільській раді Золотоніського району 21.02.2008, реєстр №26, на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] . в зв`язку з тим, що заявниця в свій час відмовилася від спадкування за заповітом, до того ж в тексті якого померлим покладались обов`язки по розпорядженню успадкованим майном, земельна ділянка вказана у заповіті взагалі відсутня, в договір про розподіл спадкового майна житловий будинок взагалі не був включений, видати свідоцтво про право на спадщину взагалі немає можливості. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з даною позовною заявою (у новій редакції), Позивачка посилається на приписи статей 1216, 1218, 1220, 1223 та 1268 Цивільного кодексу України, вказуючи, що спірний житловий будинок є об`єктом спадкування, який належав її померлому батькові на праві приватної власності. Причиною звернення до суду Позивачка зазначає неможливість оформлення своїх спадкових прав у позасудовому порядку внаслідок винесення нотаріусом постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. При цьому Позивачка стверджує, що незважаючи на попереднє оформлення частини майна за законом та наявність Договору про розподіл спадкового майна від 06.09.2017 року, вона має право на отримання у власність вказаного будинку на підставі заповіту від 21.02.2008 року. Позивачка наполягає, що встановлений заповітом обов`язок щодо виплати грошових коштів братові (а нині його спадкоємиці) не є перешкодою для визнання за нею права власності, а може бути включений судом безпосередньо до змісту судового рішення як умова майбутнього розпорядження майном. Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам суд наголошує на тому, що відповідно до приписів частини першої статті 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності, згідно з якими суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Принцип диспозитивності передбачає, що позивач на власний розсуд визначає не лише предмет, а й підстави позову, якими є фактичні обставини, що обґрунтовують його вимоги. Таким чином суд позбавлений процесуальної можливості виходити за межі цих вимог, самостійно змінювати підставу спадкування або застосовувати інші способи захисту, про які позивачка не просила. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України). За частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у справі, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Реалізуючи, передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 липня 2022 року у справі № 918/662/21). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) суд касаційної інстанції дійшов висновку, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (постанова Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 757/9647/20-ц, провадження № 61-16307св21). Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (див. постанови Верховного Суду від 03 грудня 2024 року у справі № 910/10683/21, від 10 грудня 2024 року у справі № 910/15208/23, від 18 грудня 2024 року у справі № 924/101/24). Відповідно до ст. 1216-1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1233-1234 ЦК України). Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначає, що за приписами ч. 2 ст. 1223 та ч. 5 ст. 1275 ЦК України, навіть за умови відмови від спадкування за заповітом, вона не позбавлена права на спадкування спірного житлового будинку за законом. При цьому позивачка стверджує, що розбіжність у розмірах земельної ділянки, вказаної у заповіті (0,2676 га) та у виданому їй свідоцтві про право на спадщину (0,2663 га), є несуттєвою і не свідчить про відсутність об`єкта чи його іншу ідентифікацію, як про те зазначено у постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Однак, суд оцінює такі аргументи позивачки як суб`єктивне припущення, що ґрунтується на спробі штучного ототожнення різних правових підстав спадкування. Фактично позивачка намагається «підігнати» параметри земельної ділянки, визначеної волею заповідача у 2008 році, під параметри об`єкта, який вона вже офіційно успадкувала за законом у 2017 році. При цьому позивачкою свідомо ігнорується той юридичний факт, що земельну ділянку площею 0,2663 га вона отримала у власність саме як спадкоємець першої черги за законом, на підставі добровільно укладеного Договору про розподіл спадкового майна від 06.09.2017 року. Таке вибіркове ставлення до підстав набуття права власності свідчить про намагання позивачки поєднати в межах одного об`єкта (домоволодіння) взаємовиключні правові режими: з одного боку, вона визнає чинність свого права на землю за законом, а з іншого вимагає визнання права на весь будинок на цій же землі посилаючись на зміст заповіту, від реалізації якого вона раніше офіційно відмовилася. Належним та допустимим доказом, який спростовує теперішню правову позицію позивачки щодо права на спадкування за заповітом, є вже згадана спільна заява спадкоємців [PERSON] та [PERSON] , яка міститься в матеріалах спадкової справи № 255/2015. Суд акцентує увагу на тому, що у вказаній заяві позивачка не просто просила оформити спадщину, а прямо та однозначно визначила правову підставу такого оформлення, зазначивши вимогу: видати свідоцтво про право на спадщину «не за заповітом... а за законом». Таке волевиявлення є одностороннім правочином, який свідчить про те, що позивачка, достеменно знаючи про зміст заповіту від 21.02.2008 та встановлені ним обов`язки, свідомо відмовилася від переважного права спадкування за заповітом на користь загального порядку спадкування за законом. Згідно з принципом venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), який базується на загальних засадах добросовісності (ст. 13 ЦК України), ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Хоча спадкоємець має право на відмову від спадщини за заповітом на користь спадкування за законом (ст. 1274 ЦК), закон не передбачає "зворотної процедури" після того, як спадкові права вже були реалізовані (видані свідоцтва та укладено договір розподілу). Відтак спадкоємець, який за наявності заповіту свідомо обрав шлях спадкування за законом (що підтверджується заявою та договором розподілу від 2017 року), не може у подальшому "комбінувати" ці підстави щодо різних об`єктів однієї спадкової маси. Посилаючись на ч. 2 ст. 1223 та ч. 5 ст. 1275 ЦК України, позивачка стверджує, що внаслідок відмови від спадкування за заповітом вона набула право на спадкування спірного будинку за законом. Суд зазначає, що така теза є правомірною лише в частині виникнення права на спадкування, проте вона повністю спростовує вимогу про визнання права власності на весь будинок. Згідно з нормами глави 86 ЦК України, при спадкуванні за законом діти спадкодавця спадкують у рівних частках. Оскільки брат позивачки ( [PERSON] ) прийняв спадщину у встановленому законом порядку, частка житлового будинку в силу закону належить йому (а нині його спадкоємиці, відповідачці). Натомість позивачка, заявляючи про спадкування за законом, водночас просить визнати за нею право на цілий будинок, посилаючись на волю спадкодавця, викладену в заповіті. Більше того, у своєму позові позивачка просить визнати право власності на будинок «з умовою» передачі грошових коштів відповідачу, так як це було визначено у вказаному вище заповіті. крім цього позивачка трактує зміст заповіту зазначаючи, що умова передачі коштів настає лише у випадку продажу цього нерухомого майна, однак на позивача не покладається обов`язок щодо продажу майна, успадкованого за померлим. Відповідно до ст. 1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями, а у разі спору між ними судом. Проте метою такого тлумачення є з`ясування справжньої волі заповідача, а не зміна її правової природи чи створення нових юридичних конструкцій. Встановлений у заповіті обов`язок передати половину грошей від продажу будинку братові є заповідальним відказом (легатом) у розумінні ст. 1238 ЦК України. Позивачка ж, пропонуючи суду включити цю умову безпосередньо в текст судового рішення про визнання права власності, намагається перетворити вказану умову заповіту на «імовірне» зобов`язання, виконання якого залежить виключно від її суб`єктивного бажання продавати майно в майбутньому. Суд наголошує, що визнання права власності в судовому порядку є способом захисту, який має на меті усунення невизначеності у відносинах. Натомість запропоноване позивачкою формулювання «з умовою» не лише суперечить абсолютній природі права власності (ст. 316 ЦК України), а й робить рішення суду невиконуваним. Таке рішення не вирішує спір, а створює підґрунтя для нових правових конфліктів щодо строків продажу, визначення ринкової вартості майна та контролю за виплатою коштів. Оскільки позивачка самостійно обрала шлях спадкування за законом та уклала договір про розподіл майна, не включивши до нього спірний будинок, вона фактично змінила правовий режим спадкування цього майна з «заповітного» на «законний». За таких умов, визнання за нею права власності на весь будинок з підстав, що так було передбачено в заповіті, від якого вона раніше відмовилася, прямо порушує майнові права відповідача як спадкоємиці її брата. Таким чином, суд приходить до висновку, що обраний позивачкою спосіб захисту є неналежним, а її вимоги - необґрунтованими. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed